Aldous Huxley, The Island

Copyright © 1962 by Aldous Huxley

All rights reserved

© 2011, 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6630-0

ISBN PDF: 978-973-46-6631-7

ISBN print: 978-973-46-6571-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © iStockphoto.com/Joszef Hunor Vilhelem

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ALDOUS HUXLEY (1894-1963) s-a născut în oraşul englez Godalming, comitatul Surrey, într-o familie cu o îndelungată tradiţie intelectuală. În 1908 şi-a început studiile la Eton College, iar după o întrerupere de doi ani (pricinuită de o gravă afecţiune oculară) le-a continuat la Balliol College, Oxford, unde a şi predat pentru scurt timp literatura. Şi-a făcut debutul în 1916, cu volumul de versuri Roata în flăcări (The Burning Wheel). Patru ani mai tîrziu, în 1920, i-a apărut primul volum de povestiri, Limbo, urmat – la doar un an – de primul roman, Galben de crom (Chrome Yellow). Huxley a publicat de-a lungul vieţii numeroase romane, volume de povestiri, eseuri şi poezii, scenarii de film şi biografii, cărţi de filosofie, jurnale de călătorii şi cărţi pentru copii, fiind considerat unul dintre cei mai reprezentativi şi mai influenţi scriitori ai secolului XX. În 1959, scriitorul a fost distins cu Premiul pentru Merit al Academiei Americane de Arte şi Litere. La Editura Polirom au apărut pînă în prezent romanele Minunata lume nouă (2003, 2011, 2016), Punct contrapunct (2003, 2014), Geniul şi zeiţa (2009, 2013), Orb prin Gaza (2009, 2015), Cîntec de lebădă (2010), Dans grotesc (2013) şi volumele de eseuri Reîntoarcere în minunata lume nouă (2003, 2013) şi Porţile percepţiei. Raiul şi iadul (2012).

Pentru Laura

Atunci cînd ne hotărîm asupra unui ideal, putem alege orice ne trece prin cap, dar ar trebui să ne ferim de lucrurile imposibile.

Aristotel

1

— Atenţiune, începu să strige o voce şi părea ca şi cum un oboi s-ar fi apucat brusc să vorbească. Atenţiune, repeta aceasta pe acelaşi ton înalt, nazal monoton. Atenţiune.

După ce zăcuse acolo ca un cadavru printre frunzele uscate, cu părul încîlcit, cu faţa grotesc mînjită şi învineţită, cu hainele zdrenţuite şi pline de noroi, Will Farnaby tresări, trezindu-se. Îl strigase Molly. Era timpul să se scoale. Era timpul să se îmbrace. Nu trebuia să întîrzie la birou.

— Mulţumesc, iubito, spuse el şi se ridică. O durere ascuţită îi străpunse genunchiul drept şi mai simţi şi alte feluri de dureri în spate, în braţe, în frunte.

— Atenţiune, insista vocea fără nici cea mai uşoară schimbare a tonului. Sprijinindu-se într-un cot, Will privi de jur-împrejurul său şi zări cu uimire nu tapetul cenuşiu şi perdelele galbene ale dormitorului său din Londra, ci un luminiş printre pomi şi umbrele lungi şi luminile piezişe ale unei dimineţi timpurii într-o pădure.

„Atenţiune“?

De ce-a spus „atenţiune“?

— Atenţiune. Atenţiune, insista vocea; cît de straniu, cît de fără noimă!

— Molly? întrebă el. Molly?

Numele păru să deschidă o fereastră înăuntrul minţii sale. Deodată, cu sentimentul oribil de familiar al vinovăţiei cuibărit în capul pieptului, simţi mirosul de formol, o văzu pe asistenta micuţă şi vioaie grăbindu-se înaintea lui de-a lungul coridorului verde, auzi fîşîitul uscat al hainelor ei scrobite. „Numărul cincizeci şi cinci“, i-a spus ea şi apoi s-a oprit, deschizînd o uşă albă. El a intrat şi înăuntru, aşezată pe un pat înalt şi alb, se afla Molly. Molly, cu bandaje care îi acopereau jumătate din faţă şi cu gura care-i atîrna deschisă, ca o cavernă. „Molly“, strigase el, „Molly“... Vocea i se spărsese şi acum plîngea, implora: „Draga mea!“ N-a primit nici un răspuns. Prin gura căscată, răsuflarea îi ieşea zgomotos, în gîfîieli scurte şi sparte, iar şi iar. „Draga mea, draga mea“. Şi apoi, dintr-odată, mîna pe care o ţinea s-a trezit la viaţă pentru un moment. Apoi a încremenit din nou. „Eu sînt, Will“, a spus el. Încă o dată, degetele au fremătat. Încet, în mod evident, făcînd un efort enorm, acestea s-au închis peste ale lui, le-au apăsat o clipă şi apoi s-au relaxat din nou în nemişcare.

— Atenţiune, strigă vocea neomenească. Atenţiune.

Fusese un accident, se grăbi el să se încredinţeze. Drumul era umed, maşina derapase dincolo de linia albă. Era unul din lucrurile care se întîmplă tot timpul. Ziarele sînt pline de ele; raportase şi el cu zecile. „O mamă şi trei copii morţi într-o coliziune frontală...“ Dar asta era în afara subiectului. Ceea ce conta era faptul că atunci cînd ea l-a întrebat dacă era într-adevăr sfîrşitul, el spusese da; ceea ce conta era că la mai puţin de o oră după ce ieşise în ploaie de la acea ultimă întrevedere groaznică, Molly se afla în ambulanţă, pe moarte.

N-o privise atunci cînd ea se întorsese să plece, nu îndrăznise s-o privească. O altă privire aruncată acelui chip palid şi suferind ar fi putut fi prea mult pentru el. Ea se ridicase de pe scaun şi străbătuse încet încăperea, ieşind încet din viaţa lui. N-ar fi trebuit oare s-o cheme înapoi, să-i ceară iertare, să-i spună că încă o iubea? O iubise oare vreodată?

Pentru a suta oară, oboiul vorbitor îi atrăgea atenţia.

Da, oare o iubise vreodată cu adevărat?

„La revedere, Will“, îi veni în amintire şoapta ei, atunci cînd se întorsese în prag. Şi apoi ea fusese cea care rostise – în şoaptă, din adîncul inimii ei: „Încă te mai iubesc, Will – în ciuda tuturor lucrurilor“.

O clipă mai tîrziu, uşa apartamentului s-a închis în urma ei aproape fără nici un zgomot. Doar clicul uşor şi sec al zăvorului, şi dusă a fost.

El sărise, alergase la uşa din faţă şi o deschisese, ascultase sunetul paşilor care se îndepărtau pe scări. Ca o fantomă la cîntatul cocoşului, un parfum uşor persista în aer, gata să se împrăştie. A închis din nou uşa, a intrat în dormitorul său cenuşiu şi galben şi a privit pe fereastră. Au trecut cîteva secunde, apoi a văzut-o traversînd trotuarul şi urcîndu-se în maşină. A auzit huruitul strident al demarorului, o dată, de două ori şi apoi duduitul motorului. Să deschidă fereastra? „Aşteaptă, Molly, aşteaptă“, s-a auzit strigînd în închipuirea lui. Fereastra a rămas închisă; maşina a luat-o din loc, a dispărut după colţ, iar strada a rămas pustie. Era prea tîrziu. Prea tîrziu, slavă Domnului! rosti o voce batjocoritoare şi grosolană. Da, slavă Domnului! Şi totuşi, vinovăţia era acolo, cuibărită în capul pieptului. Vinovăţia, remuşcarea care-l rodea – dar dincolo de remuşcare, simţea o voioşie oribilă. Cineva josnic, libidinos şi brutal, cineva străin şi odios, care totuşi era el însuşi, se gîndea cu voioşie că acum nu mai exista nimic care să-l împiedice să aibă ceea ce-şi dorea. Şi ceea ce-şi dorea era un parfum diferit, era căldura şi elasticitatea unui trup mai tînăr. „Atenţiune“, spunea oboiul. Da, atenţiune, atenţie. Atenţie la dormitorul mirosind a mosc al lui Babs, cu alcovul lui roz-căpşună şi cu cele două ferestre care dădeau spre Charing Cross Road, prin care intra, cît era noaptea de lungă, lumina puternică şi pîlpîitoare a reclamei imense, profilate pe cer, la Porter’s Gin, de pe partea opusă a străzii. Gin colorat în purpuriu regal – şi preţ de zece secunde alcovul devenea Sfînta Inimă¹, preţ de zece secunde miraculoase chipul îmbujorat, atît de aproape de al lui, strălucea ca acela al unui serafim, transfigurat de focul lăuntric al dragostei. Apoi urma transfigurarea încă şi mai profundă a întunericului. Unu, doi, trei, patru... Ah, Dumnezeule, fă să dureze la nesfîrşit! Dar punctual, cînd ajungea cu numărătoarea la zece, ceasul electric declanşa o altă revelaţie – însă una a morţii, a Groazei Absolute; asta pentru că lumina era verde de data aceasta şi, timp de zece secunde hidoase, alcovul trandafiriu al lui Babs devenea un pîntec plin de noroi, iar pe pat, Babs avea şi ea culoarea unui cadavru, un cadavru galvanizat într-o epilepsie postumă. Atunci cînd Porter’s Gin se profila în verde, era greu să uiţi ceea ce se întîmplase şi cine erai. Singurul lucru pe care puteai să-l faci era să închizi ochii şi să plonjezi, dacă era cu putinţă, şi mai adînc în Lumea Cealaltă a senzualităţii, să plonjezi violent, să plonjezi deliberat în acele frenezii alienante faţă de care sărmana Molly – Molly („Atenţiune“) cu bandajele ei, Molly în groapa ei umedă din Highgate, şi Highgate, bineînţeles, era motivul pentru care trebuia să închizi ochii de fiecare dată cînd lumina verde transforma în cadavru goliciunea lui Babs – fusese întotdeauna şi pe de-a-ntregul străină. Şi nu numai Molly. În spatele pleoapelor închise, Will îşi văzu mama, palidă ca o camee, cu chipul spiritualizat de acceptarea suferinţei, cu mîinile deformate în mod monstruos şi subuman de artrită. Mama lui şi, stînd în spatele scaunului ei cu rotile, deja manifestînd o tendinţă spre îngrăşare şi tremurînd ca piftia din picior de viţel din pricina tuturor sentimentelor care nu-şi găsiseră niciodată exprimarea potrivită într-o dragoste împărtăşită, se afla Maud, sora lui. „Cum poţi să faci asta, Will?“ „Da, cum poţi s-o faci?“ se auzea ca un ecou şi Maud cea înlăcrimată, într-un contralto vibrant.

Nu exista nici un răspuns. Adică nici un răspuns formulat în cuvinte care să poată fi rostite în prezenţa lor, pe care, odată rostite, cele două martire – mama, martiră a propriei căsnicii nefericite, fiica, a pietăţii ei filiale – să le poată înţelege. Nici un răspuns, cu excepţia celui formulat în cuvintele celei mai obscene obiectivităţi ştiinţifice, ale celei mai inadmisibile sincerităţi. Cum putea oare să facă aşa ceva? Putea să facă aşa ceva, pentru că toate raţiunile practice îl obligau s-o facă, pentru că... ei bine, pentru că Babs avea anumite particularităţi fizice pe care Molly nu le avea şi în anumite momente se purta într-un fel pe care Molly l-ar fi găsit de neconceput.

Urmase o tăcere îndelungată; dar acum, brusc, vocea stranie îşi reluase vechiul refren.

— Atenţiune. Atenţiune.

Atenţiune la Molly, atenţiune la Maud şi la mama sa, atenţiune la Babs. Şi deodată o altă amintire răsări din ceaţa ambiguităţii şi a confuziei. Alcovul roz-căpşună al lui Babs a mai găzduit şi un alt oaspete, iar trupul posesoarei acestuia fremăta extatic sub mîngîierile altcuiva. Vinovăţiei din capul pieptului i s-a adăugat o nelinişte în inimă, un nod în gît.

— Atenţiune.

Vocea se apropiase, se făcea auzită de undeva din dreapta. Întoarse capul, încercă să se ridice ca să vadă mai bine; dar braţul care îi susţinea greutatea începu să-i tremure, apoi cedă, iar el căzu la loc în frunze. Prea obosit ca să mai continue să-şi amintească, zăcu acolo vreme îndelungată, privind printre pleoapele întredeschise la lumea de neînţeles din jurul lui. Unde se afla şi cum dracu’ ajunsese aici? Nu că asta ar fi contat. În acel moment nimic nu mai conta în afara acestei dureri, a acestei slăbiciuni nimicitoare. Mă rog, era doar o chestiune de interes ştiinţific...

Copacul acesta, de exemplu, sub care (fără vreun motiv anume) s-a trezit zăcînd, această columnă de scoarţă cenuşie cu coroana foarte înaltă, cu crengi pătate de soare, acesta ar trebui, după toate aparenţele, să fie un mesteacăn. Dar în acest caz – şi Will se admiră pentru cît de lucid, de logic era –, în acest caz, frunzele nu aveau nici un drept să fie, în mod atît de evident, perene. Şi de ce oare şi-ar lăsa un mesteacăn rădăcinile să se răsucească în felul acesta la suprafaţa pămîntului? Şi acele proptele absurde de lemn de care pseudo-mesteacănul se sprijinea – ce rost aveau acelea în toată povestea? Will îşi aminti brusc cel mai slab vers preferat de el: „Cine oferă reazem, întrebat-ai, minţii mele în zilele-astea de restrişte?“² Răspuns: ectoplasmă congelată, Dali timpuriu. Ceea ce scotea din discuţie dealurile Chilterns. La fel s-a întîmplat şi cu fluturii care zburătăceau pe acolo în lumina densă şi mîngîietoare a soarelui. De ce oare erau atît de mari, de un albastru ceruleu atît de neverosimil sau de un negru precum catifeaua, atît de extravagant de ochioşi şi pistruiaţi? Violet suprapus peste cafeniu, argintiu presărat peste smarald, peste topaz, peste safir.

— Atenţiune.

— Cine-i acolo? strigă Will Farnaby pe un ton ce se voia puternic şi hotărît; dar tot ce îi ieşi din gură fu un cîrîit firav şi tremurător.

Urmă o linişte îndelungată şi, după cîte se părea, profund ameninţătoare. În spaţiul dintre două proptele de lemn ale copacului se zări pentru un moment un miriapod negru, enorm, care se îndepărtă grăbit pe regimentul lui de picioare purpurii şi dispăru într-o altă despicătură a ectoplasmei năpădite de licheni.

— Cine-i acolo? cîrîi el din nou.

Se iscă o agitaţie în tufişurile din stînga şi deodată, ca un cuc care iese dintr-un orologiu de grădiniţă, ţîşni o pasăre mare şi neagră de mărimea unei stăncuţe – doar că, nu mai este nevoie să precizăm, nu era o stăncuţă. Fîlfîi dintr-o pereche de aripi cu vîrfuri albe şi, străbătînd ca o săgeată spaţiul despărţitor, se aşeză pe creanga cea mai de jos a unui copac mic şi uscat, la nici şase metri de locul unde zăcea Will. Ciocul, observă el, îi era portocaliu şi avea o porţiune galbenă, pleşuvă, sub fiecare ochi, cu nişte falduri de piele de culoare gălbuie care-i acopereau părţile laterale ale capului şi ceafa cu o perucă groasă de piele pleşuvă. Pasărea îşi iţi capul şi-l privi mai întîi cu ochiul drept, apoi cu cel stîng. După care îşi deschise ciocul portocaliu, fluieră zece sau douăzeci de note dintr-o arie scurtă din gama pentanonică, scoase un sunet aidoma cuiva care sughite şi apoi, într-o incantaţie melodioasă, do do sol do, rosti:

— Aici şi acum, băieţi; aici şi acum.

Cuvintele apăsară pe un trăgaci şi, dintr-odată, îşi aminti totul. Aici era Pala, insula interzisă, locul pe care nici un ziarist nu-l vizitase vreodată. Iar acum trebuia să fie dimineaţa următoare după-amiezii cînd fusese suficient de fraier cît să navigheze singur, dincolo de portul Rendang-Lobo. Îşi aminti totul – pînza albă rotunjită de vînt, semănînd cu o petală imensă de magnolie, apa clipocind la proră, strălucirile de diamant de pe creasta fiecărui val, iar la baza lui, de jad faţetat. Iar înspre est, dincolo de strîmtoare, ce de nori, ce minuni de alb sculptat deasupra vulcanilor din Pala! Aşezat la fusul cîrmei, se trezise cîntînd – se trezise, în mod incredibil, simţindu-se de-a dreptul în culmea fericirii. „Trei, trei pentru rivali“³, recitase el în bătaia vîntului. „Doi, doi, pentru băieţii albi ca liliacul, înveşmîntaţi în straie verzi; Unul este numai unul, singur-singurel“... Da, singur-singurel. Singur pe întinderea nestemată a mării. „Şi aşa va fi mereu“.

După care, nu mai e nevoie să spunem, s-a petrecut lucrul în legătură cu care îl avertizaseră toţi proprietarii de iahturi, prudenţi şi experimentaţi. Vijelia neagră stîrnită din senin, nebunia bruscă, fără noimă, a vîntului, a ploii şi a valurilor...

— Aici şi acum, băieţi! cînta pasărea. Aici şi acum, băieţi!

Lucrul cu adevărat extraordinar era acela de a se afla aici, gîndi el, sub pomi şi nu acolo, pe fundul Strîmtorii Pala sau, şi mai rău, zdrobit la piciorul stîncilor. Pentru că nici măcar după ce reuşise, absolut printr-un miracol, să-şi conducă barca printre stîncile spărgătoare de valuri şi s-o aducă pe singura plajă nisipoasă de-a lungul atîtor mile de coastă stîncoasă a insulei Pala – nici măcar atunci încercările nu se terminaseră. Stîncile se înălţau deasupra lui; dar la capătul micului golf se afla un defileu adînc prin care cobora un pîrîiaş, într-o succesiune de cascade uşoare, şi mai erau copaci şi tufişuri care creşteau printre pereţii de calcar cenuşiu. O sută optzeci, două sute de metri de urcuş pe stîncă – în pantofi de tenis, iar asta în condiţiile în care punctele de sprijin pentru picioare erau alunecoase din cauza apei. Şi apoi, Doamne-Dumnezeule! şerpii aceia. Cel negru s-a înfăşurat peste ramura de care se ţinea pentru a se ridica. Şi cinci minute mai tîrziu, cel verde şi imens s-a încolăcit pe lespede, exact acolo unde se pregătea să păşească. Groaza a fost urmată de o groază infinit mai rea. Vederea şarpelui îl făcuse să tresară, să-şi retragă violent piciorul, iar mişcarea aceea bruscă şi necugetată îl făcuse să-şi piardă echilibrul. Timp de o clipă lungă şi înnebunitoare, cu gîndul teribil cum că acesta era sfîrşitul, se clătinase pe margine, apoi căzuse. Moarte, moarte, moarte. Şi apoi, cu zgomot de lemn rupt răsunîndu-i în urechi, s-a trezit atîrnat de crengile unui copac mic, cu faţa julită, cu genunchiul drept lovit şi sîngerînd, dar în viaţă. Şi-a reluat anevoie urcuşul. Genunchiul îi provoca dureri cumplite, dar a continuat să se caţăre. Nu avea de ales. Apoi lumina începuse să pălească. În final, se căţăra aproape pe întuneric, urcînd din credinţă, urcînd din pură disperare.

— Aici şi acum, băieţi! strigă pasărea.

Dar Will Farnaby nu era nici aici, nici acum. Era acolo, pe peretele stîncos, era atunci, în momentul groaznic al căderii. Frunzele uscate foşniră sub el; tremura. Violent, necontrolat, tremura din cap pînă-n picioare.

1. Referire la cultul închinat Sfîntei Inimi a lui Isus, cult care pune accentul pe patimile Mîntuitorului, pentru a spori evlavia credincioşilor.

2. Fragment din poemul Unui prieten, aparţinînd poetului englez Matthew Arnold (1822-1888) ; Huxley era înrudit cu acesta, nepoata lui Arnold fiind de fapt mama sa.

3. 1. Green Grow the Rushes, O, cîntec tradiţional englezesc cîntat de obicei cu ocazia Crăciunului. Face o lungă enumerare a unor simboluri creştine bazate pe valenţele simbolice ale numerelor, în a căror interpretare se îmbină date ale creştinismului, din astronomie şi din cosmologie păgînă. Astfel, „trei rivali“ ar putea fi o referire la Sfînta Treime (deşi termenul „rivali“ exclude această posibilitate), la cele trei mari religii rivale sau la trei dintre cele patru evanghelii ; doi este iarăşi o cifră controversată, cu posibile aluzii la Isus şi Ioan Botezătorul sau la simbolurile vegetale ale stejarului şi iederei ; „unul“ desemnează dumnezeirea.

2

Dintr-odată, pasărea încetă să mai vorbească şi începu să ţipe. O voce omenească firavă şi ascuţită rosti „Minah!“¹ şi apoi adăugă ceva într-o limbă pe care Will nu o înţelese. Se auzi zgomotul unor paşi pe frunzele uscate. Apoi un ţipăt uşor de spaimă. Apoi linişte. Will deschise ochii şi văzu doi copii delicaţi care priveau în jos spre el, cu ochii plini de uimire şi de o groază amestecată cu fascinaţie. Cel mai mic dintre ei era un băieţaş pirpiriu de vreo cinci-şase ani poate, care purta doar o cîrpă verde înfăşurată în jurul mijlocului. Alături de el, ducînd pe cap un coş cu fructe, se afla o fetiţă cu patru-cinci ani mai mare. Purta o fustă largă, purpurie, care-i ajungea pînă la glezne, dar de la mijloc în sus era goală. În lumina soarelui, pielea ei strălucea precum cuprul decolorat, cu reflexe rozalii. Will privi de la un copil la altul. Cît de frumoşi erau şi cît de fără de cusur, cît de eleganţi! Ca doi cai pursînge micuţi. Un cal pursînge rotund şi voinic, cu chip de heruvim – aşa arăta băiatul. Iar fata era un alt soi de pursînge, bine făcută, cu o feţişoară destul de lungă, serioasă, încadrată de cozile de păr închis la culoare.

Se auzi un alt ţipăt. Pe crenguţa sa din arborele uscat, pasărea se fîţîia agitată de colo-colo; apoi, cu un ultim cîrîit, se înălţă în aer. Fără să-şi dezlipească ochii de pe chipul lui Will, fata întinse mîna spre pasăre, într-un gest de invitaţie. Aceasta fîlfîi, se aşeză, bătu larg din aripi, îşi găsi echilibrul, apoi îşi strînse aripile şi începu imediat să sughiţe. Will privi totul fără să fie surprins. Acum orice era posibil – orice. Pînă şi păsări vorbitoare care să se cocoaţe pe degetul unui copil. Will încercă să le zîmbească; dar buzele îi mai tremurau încă şi ceea ce se voise a fi un semn de prietenie trebuie să le fi părut o grimasă înfricoşătoare. Băieţelul se ascunse în spatele surorii lui.

Pasărea se opri din sughiţat şi începu să repete un cuvînt pe care Will nu-l înţelese. „Runa“ – asta să fi fost? Nu, „karuna“. În mod sigur, „karuna“.

Ridică o mînă tremurîndă şi arătă înspre fructele din coşuleţul rotund. Mango, banane... Gura uscată îi lăsa apă.

— Foame, spuse el. Apoi, simţind că în aceste împrejurări exotice copilul l-ar fi putut înţelege mai bine dacă ar fi apelat la mimica unui chinez dintr-o comedie muzicală, elaboră: Mi-e foalte foame.

— Vrei să mănînci? întrebă copila într-o engleză perfectă.

— Da – să mănînc, repetă el, să mănînc.

— Zboară, minah! Fata îşi scutură mîna. Pasărea scoase un cîrîit de protest şi se întoarse pe crenguţa ei de pe arborele uscat. Ridicîndu-şi braţele mici şi subţirele într-un gest ca acela al unei dansatoare, copila îşi luă coşul de pe cap, apoi îl lăsă pe pămînt. Alese o banană, îi desfăcu coaja şi, ezitînd între teamă şi compasiune, înaintă înspre străin. În limba lui de neînţeles, băieţelul slobozi un ţipăt de avertizare şi se prinse de fusta ei. Cu o vorbă de încurajare, fata se opri, mult în afara razei oricărui pericol şi îi întinse fructul.

— Îl vrei? întrebă ea.

Încă tremurînd, Will întinse mîna. Foarte precaută, fata înaintă, apoi se opri din nou şi, ghemuindu-se, îl fixă cu privirea.

— Repede, spuse el în agonia nerăbdării.

Dar fetiţa nu-şi asuma nici un risc. Urmărindu-i mîna, în căutarea celui mai mic semn al vreunei mişcări dubioase, se aplecă înainte şi-şi întinse precaută braţul.

— Pentru numele lui Dumnezeu, se rugă el.

— Dumnezeu? repetă copila cu un interes subit. Care dumnezeu? întrebă ea. Sînt atît de mulţi.

— Oricare zeu afurisit care-ţi place, spuse el cu nerăbdare.

— Nu prea-mi place nici unul, răspunse ea. Îmi place Cel Preamilostiv.

— Atunci milostiveşte-te de mine, imploră el. Dă-mi banana aia.

Expresia ei se schimbă.

— Îmi pare rău, spuse ea, scuzîndu-se. Ridicîndu-se în picioare, făcu un pas grăbit înainte şi lăsă fructul să cadă în mîna lui tremurîndă.

— Uite, spuse ea şi, ca un animal micuţ care evită o capcană, sări înapoi, cît să nu poată fi prinsă.

Băieţelul bătu din palme şi rîse cu poftă. Ea se întoarse şi-i spuse ceva. El încuviinţă dînd din căpşorul rotund şi spunînd „Bine, şefa“, plecă tropăind, printr-un val de fluturi albaştri şi sulfurii, intrînd în umbrele pădurii de la capătul cel mai îndepărtat al vîlcelei.

— I-am spus lui Tom Krishna să meargă şi să aducă pe cineva, explică ea.

Will îşi termină banana şi mai ceru alta şi apoi o a treia. Pe măsură ce graba foamei lui se diminua, simţi nevoia să-şi satisfacă curiozitatea.

— Cum se face că vorbeşti engleza atît de bine? întrebă el.

— Pentru că toată lumea vorbeşte engleza, îi răspunse copila.

— Toată lumea?

— Vreau să zic, atunci cînd nu se vorbeşte palaneza.

Găsind subiectul neinteresant, fata se întoarse, flutură o mînuţă cafenie şi fluieră.

— Aici şi acum, băieţi, repetă pasărea încă o dată, apoi zbură de pe creanga copacului uscat şi i se aşeză pe umăr. Copila desfăcu o altă banană, îi dădu lui Will cele două treimi din ea iar restul îl oferi păsării minah.

— E pasărea ta? întrebă Will.

Ea clătină din cap.

— Păsările minah sînt ca electricitatea, spuse ea. Nu aparţin nimănui.

— De ce spune lucrurile alea?

— Pentru că a învăţat-o cineva, răspunse ea răbdătoare. „Ce cretin!“ părea să sugereze tonul ei.

— Dar de ce a învăţat-o tocmai lucrurile alea? De ce „atenţiune“? De ce „aici şi acum“?

— Păi... îşi căută ea cuvintele potrivite cu care să-i explice acestui imbecil ciudat ceva ce era atît de evident. Astea se uită întotdeauna, nu-i aşa? Adică uiţi să dai atenţie lucrurilor care se petrec. Şi asta-i acelaşi lucru cu a nu fi aici şi acum.

— Iar păsările minah zboară peste tot reamintindu-ţi. Aşa e?

A dat din cap, încuviinţînd. Bineînţeles că aşa era. Urmă un moment de tăcere.

— Cum te cheamă? întrebă ea.

Will se prezentă.

— Pe mine mă cheamă Mary Sarojini MacPhail.

— MacPhail? se miră Will, ca de ceva neplauzibil.

— MacPhail, îl asigură ea.

— Şi pe frăţiorul tău îl cheamă Tom Krishna?

Ea încuviinţă dînd din cap.

— Măi, să fiu al naibii.

— Ai ajuns în Pala cu avionul?

— Am venit pe mare.

— Pe mare? Ai barcă?

— Am avut una.

În mintea lui, Will văzu valurile care se spărgeau de scheletul mătăhălos al bărcii naufragiate, auzi în imaginaţie zgomotul impactului lor. La întrebările fetei, îi povesti ce se întîmplase. Furtuna, eşuarea bărcii pe plajă, lungul coşmar al urcuşului, şerpii, groaza căderii... Începu iarăşi să tremure, mai tare ca oricînd.

Mary Sarojini ascultă cu atenţie, fără să intervină. Apoi, pe măsura ce vocea lui şovăia pentru ca într-un final să se stingă, ea păşi înainte şi, cu pasărea cocoţată încă pe umărul ei, îngenunche alături de el.

— Ascultă, Will, spuse ea, aşezîndu-şi o mînă pe fruntea lui. Trebuie să scăpăm de asta. Tonul ei era profesional şi calm autoritar.

— Mi-aş dori să ştiu cum, răspunse el, clănţănind din dinţi.

— Cum? repetă ea. Păi, în felul obişnuit, bineînţeles. Mai povesteşte-mi o dată despre şerpii aceia şi despre cum ai căzut.

El clătină din cap.

— Nu vreau.

— Bineînţeles că nu vrei, spuse ea. Dar n-ai încotro. Ascultă ce spune minah.

— Aici şi acum, băieţi, continua să îndemne pasărea. Aici şi acum, băieţi!

— Nu te poţi afla aici şi acum, continuă ea, pînă cînd nu vei scăpa de şerpii aceia. Povesteşte-mi.

— Nu vreau, nu vreau, zise Will aproape plîngînd.

— Atunci n-o să scapi niciodată de ei. Se vor tîrî de-a pururi de colo-colo, înăuntrul capului tău. Şi aşa-ţi trebuie, adăugă sever Mary Sarojini.

El încercă să-şi controleze tremuratul; însă corpul lui încetase să-i mai aparţină. Altcineva era la comandă, cineva răutăcios care era hotărît să-l umilească, să-l facă să sufere.

— Aminteşte-ţi ce se întîmpla cînd erai mic, spunea Mary Sarojini. Ce făcea mama ta atunci cînd te loveai?

Îl lua în braţe, îi spunea: „Sărmanul meu copil, sărmanul meu copilaş“.

— Aşa făcea? vorbi copila pe un ton şocat, de uimire. Dar asta-i îngrozitor! În felul ăsta doar zgîndări rana. „Sărmanul meu copil“, repetă ea batjocoritor, continua probabil să te doară ore întregi. Şi nu uitai niciodată.

Will Farnaby nu comentă, doar zăcu acolo în tăcere, zguduit de fiori de nestăpînit.

— Ei bine, dacă nu o vei face tu, voi fi nevoită s-o fac eu în locul tău. Ascultă, Will: era un şarpe, un şarpe mare şi verde, iar tu aproape c-ai călcat pe el. Aproape c-ai călcat pe el şi te-ai speriat atît de tare, încît ţi-ai pierdut echilibrul şi ai căzut. Acum, spune-o şi tu – spune-o!

— Aproape c-am călcat pe el, şopti el ascultător. Şi apoi am... Nu putea s-o spună. Apoi am căzut, rosti în cele din urmă, aproape fără să se audă.

Îşi reaminti toată groaza – greaţa provocată de frică, tresărirea de spaimă ce-l făcuse să-şi piardă echilibrul, apoi frica şi mai mare şi certitudinea înfricoşătoare că acela era sfîrşitul.

— Spune-o din nou.

— Aproape c-am călcat pe el. Şi apoi...

Se auzi pe sine scîncind.

— E bine, Will. Plîngi, plîngi!

Scîncitul deveni geamăt. Ruşinat, îşi încleştă dinţii, iar geamătul încetă.

— Nu, nu face asta! strigă ea. Lasă-l să iasă afară, dacă aşa vrea. Aminteşte-ţi şarpele, Will! Aminteşte-ţi cum ai căzut.

Geamătul izbucni din nou, iar el începu să termure mai violent ca pînă acum.

— Acum spune-mi ce s-a întîmplat.

— Îi puteam vedea ochii, îi vedeam limba care ieşea şi dispărea.

— Da, îi vedeai limba. Şi apoi ce s-a întîmplat?

— Mi-am pierdut echilibrul, am căzut.

— Mai spune-o o dată, Will, insistă ea, deşi bărbatul hohotea acum. Mai spune-o o dată.

— Am căzut.

— Din nou.

Îl sfîşia pe dinăuntru, dar o spuse.

— Am căzut.

— Din nou, Will, continuă fata, neîndurătoare. Din nou.

— Am căzut, am căzut. Am căzut...

Treptat, hohotul se linişti. Cuvintele ieşeau mai uşor, iar amintirile pe care le trezeau erau mai puţin dureroase.

— Am căzut, repetă el pentru a suta oară.

— Dar nu ai căzut prea de sus, spuse acum Mary Sarojini.

— Nu, nu am căzut prea de sus, încuviinţă el.

— Păi atunci, ce atîta tărăboi? întrebă copila.

În tonul ei nu era pic de răutate sau de ironie, nici cea mai vagă sugestie de învinovăţire. Punea doar o întrebare simplă şi directă care cerea un răspuns simplu şi direct. Da, ce atîta tărăboi? Şarpele nu-l muşcase; nu-şi rupsese gîtul. Şi oricum, toate astea se întîmplaseră ieri. Astăzi vedea toţi fluturii aceştia, pasărea aceasta care cerea atenţia tuturor, copila aceasta stranie care-ţi vorbea ca un unchi olandez, care arăta ca un înger ieşit din vreo mitologie neştiută şi care la mai puţin de cinci grade de ecuator se numea, fie că-ţi venea a crede ori nu, MacPhail. Will Farnaby rîse cu poftă.

Fetiţa bătu din palme şi rîse şi ea. O clipă mai tîrziu, pasărea de pe umărul ei li se alătură slobozind unul după altul hohote de rîs sonore şi demonice care umpleau vîlceaua şi-şi găseau ecou printre copaci, astfel încît întreg universul părea să se tăvălească de rîs la enorma glumă a existenţei.

1. Specie asiatică de pasăre tropicală care poate imita sunete şi repeta cuvinte.

3

— Ei bine, mă bucur că vă amuzaţi atît de tare, remarcă deodată o voce profundă.

Will Farnaby se întoarse şi văzu, zîmbind în jos înspre el, un omuleţ pirpiriu îmbrăcat în haine europene, care ducea cu el o geantă neagră. Un om, gîndi el, trecut de cincizeci şi cinci de ani. Sub pălăria mare de paie, părul îi era des şi alb, dar ce nas ciudat avea, ca un cioc! Iar ochii – neverosimil de albaştri pentru o faţă atît de oacheşă!

— Bunicule! o auzi exclamînd pe Mary Sarojini.

Străinul se întoarse de la Will înspre copilă.

— Ce era atît de amuzant? întrebă el.

— Ei bine, începu Mary Sarojini şi se opri un moment pentru a-şi pune gîndurile în ordine. Ei bine, vezi dumneata, omul acesta se afla într-o barcă ieri, cînd s-a stîrnit furtuna aia, şi a eşuat – undeva pe acolo. Aşa că a trebuit să se caţăre pe stîncă. Şi acolo erau nişte şerpi, iar el a căzut. Dar, spre norocul lui, în locul acela se afla un copac, aşa că s-a ales doar cu sperietura. Din cauza asta tremura atît de tare, aşa că i-am dat cîteva banane şi l-am făcut să-şi amintească totul de un milion de ori. Şi apoi, dintr-odată, a înţeles că nu avea de ce să-şi facă griji. Adică totul s-a sfîrşit şi a trecut. Şi asta l-a făcut să rîdă. Iar atunci cînd a rîs el, am rîs şi eu. Şi apoi a rîs şi pasărea minah.

— Foarte bine, spuse bunicul, aprobator. Iar acum, adăugă el, întorcîndu-se din nou înspre Will Farnaby, după primul ajutor psihologic, să vedem ce se poate face pentru sărmanul frate măgăruş¹. Apropo, eu sînt doctorul Robert MacPhail. Dumneata cine eşti?

— Îl cheamă Will, zise Mary Sarojini, înainte ca bărbatul să poată răspunde. Şi celălalt nume al lui este Far-cumva.

— Farnaby, mai exact. William Asquith Farnaby. Tatăl meu, după cum vă puteţi da seama, a fost un liberal înfocat. Chiar şi atunci cînd era beat. În special atunci cînd era beat, completă el, slobozind un rîs aspru şi batjocoritor, în mod straniu diferit de voioşia sinceră cu care acceptase descoperirea că nu se petrecuse nimic care să merite atîta tărăboi.

— Nu-ţi plăcea de tatăl dumitale? îl întrebă cu interes Mary Sarojini.

— Nu pe cît aş fi putut, îi răspunse Will.

— Ceea ce vrea să spună, îi explică doctorul MacPhail copilei, este că îşi ura tatăl. Mulţi dintre ei simt aşa, adăugă el.

Ghemuindu-se pe vine, începu să desfacă baierele genţii sale negre.

— Unul dintre ex-imperialiştii noştri, bănuiesc, îi spuse el tînărului, peste umăr.

— Născut în Bloomsbury, confirmă Will.

— Elita societăţii, puse diagnosticul doctorul, însă nu membru al subspeciei militare sau administrative.

— Corect. Tatăl meu a fost avocat şi jurnalist politic. A fost, atunci cînd nu era prea ocupat cu alcoolismul. Oricît de incredibil ar părea, mama era fiica unui arhidiacon. A unui arhidiacon, repetă el şi rîse iarăşi, la fel cum rîsese pe seama preferinţei tatălui său pentru rachiu.

Doctorul MacPhail îl privi un moment, apoi îşi îndreptă atenţia încă o dată asupra baierelor genţii.

— Cînd rîzi în felul ăsta, remarcă el pe un ton de detaşare ştiinţifică, faţa îţi devine în mod curios urîtă.

Descumpănit, Will încercă să-şi ascundă stinghereala prin maliţiozitate:

— Întotdeauna e urîtă.

— Din contră, într-un fel baudelairian, e chiar frumoasă. Cu excepţia momentelor cînd începi să scoţi sunete ca o hienă. De ce scoţi sunetele alea?

— Sînt ziarist, explică Will. Corespondent special, plătit ca să călătorească prin lume şi să transmită informaţii privitoare la ororile curente. Ce alt fel de sunete v-aţi aştepta să scot? Cu-cu? Bla-bla? Marx-Marx? Rîse din nou, apoi trînti una din vorbele lui de duh des folosite: „Sînt omul care nu acceptă un răspuns afirmativ“.

— Drăguţ, spuse doctorul MacPhail. Foarte drăguţ. Dar acum să trecem la lucruri serioase. Scoţînd o foarfecă din geantă, începu să taie cracul rupt şi pătat al pantalonilor, care acoperea genunchiul rănit al lui Will.

Will Farnaby îşi ridică privirea înspre el şi se întrebă, în timp ce îl privea, în ce măsură acest galez improbabil mai avea în el ceva scoţian şi cît anume era palanez. În privinţa ochilor albaştri şi a nasului proeminent, nu încăpea nici o îndoială. Însă pielea cafenie, mîinile fine, graţia mişcării – toate astea veneau cu siguranţă de altundeva, cu mult mai la sud de Tweed.

— Aici v-aţi născut? întrebă el.

Doctorul încuviinţă dînd din cap:

— La Shivapuram, în ziua funeraliilor Reginei Victoria.

Se mai auzi un ultim clic al foarfecelor, iar cracul pantalonilor căzu, dezvelind genunchiul.

— Urît, fu verdictul doctorului MacPhail după o primă examinare atentă. Dar nu cred că e ceva prea serios. Se întoarse înspre nepoata sa. Aş vrea să fugi înapoi la staţiune şi să-l rogi pe Vijaya să vină aici cu unul dintre ceilalţi oameni. Spune-le să ia o targă de la infirmerie.

Mary Sarojini dădu din cap şi, fără să rostească nici un cuvînt, se ridică în picioare şi se grăbi să treacă vîlceaua.

Will privi în urma siluetei micuţe, în timp ce aceasta se îndepărta – fusta roşie se legăna dintr-o parte în alta, pielea netedă a bustului strălucea trandafiriu-aurie în bătaia soarelui.

— Aveţi o nepoată extraordinară, îi spuse el doctorului MacPhail.

— Tatăl lui Mary Sarojini, rosti doctorul după un moment de tăcere, a fost fiul meu cel mare. A murit acum patru luni – un accident de alpinism, la munte.

Will îşi îngăimă condoleanţele şi iar se aşternu tăcerea.

Doctorul MacPhail desfăcu dopul unei sticle de alcool şi-şi tamponă mîinile.

— Asta o să doară un pic, avertiză el. Ţi-aş sugera să asculţi pasărea aceea. Flutură o mînă în direcţia copacului uscat în care, după plecarea lui Mary Sarojini, pasărea minah se întorsese.

— Ascult-o cu atenţie, ascult-o cu luare-aminte. Te va face să-ţi iei gîndul de la durere.

Will Farnaby ascultă. Pasărea minah se întorsese la prima ei temă.

— Atenţiune, striga oboiul vorbitor. Atenţiune.

— Atenţiune la ce? întrebă el, în speranţa că va obţine un răspuns mai lămuritor decît cel pe care-l primise de la Mary Sarojini.

— La atenţie, răspunse doctorul MacPhail.

— Atenţiune la atenţie?

— Bineînţeles.

— Atenţiune, intona pasărea minah ca o confirmare ironică.

— Aveţi multe astfel de păsări vorbitoare?

— Trebuie să fie cel puţin o mie care zboară prin insulă. A fost ideea Bătrînului Raja. S-a gîndit că asta le va face bine oamenilor. Poate le face, deşi pare destul de nedrept faţă de sărmanele păsări minah. Din fericire totuşi, păsările nu înţeleg poveţele oamenilor. Nici măcar predica Sfîntului Francisc. Ia imaginează-ţi numai, continuă el, cum ţinea el predici sturzilor, sticleţilor şi pitulicilor! Cîtă aroganţă! De ce nu a putut să-şi ţină gura şi să lase păsările să-i predice lui? Iar acum, adăugă pe un ton diferit, ai face bine să-ncepi să o asculţi pe prietena noastră din copac. O să m-apuc să curăţ chestia asta.

— Atenţiune.

— Încep.

Tînărul clipi şi-şi muşcă buza.

— Atenţiune. Atenţiune. Atenţiune.

Da, chiar era adevărat. Dacă ascultai destul de atent, durerea nu era atît de rea.

— Atenţiune. Atenţiune...

— Cum naiba ai reuşit să te cocoţi pe stînca aia nu-mi pot imagina, spuse doctorul MacPhail, în timp ce întindea mîna după bandaj.

Will reuşi să rîdă.

— Aminteşte-ţi începutul din Erehwon², spuse el. „După cum mi-a fost norocul, Providenţa a fost de partea mea“.

Dinspre partea cea mai îndepărtată a vîlcelei se apropie zgomotul unor voci. Will întoarse capul şi o văzu pe Mary Sarojini ieşind dintre copaci, cu fusta roşie legănîndu-i-se pe lîngă ea atunci cînd sărea. În spatele ei, gol pînă-n brîu şi ducînd pe umăr beţele de bambus şi pînza făcută sul ale unei tărgi uşoare, mergea un om cît o statuie imensă din bronz, iar în spatele gigantului venea un adolescent subţirel, cu pielea oacheşă, în pantaloni scurţi.

— El este Vijaya Bhattacharya, spuse doctorul MacPhail cînd statuia din bronz se apropie. Vijaya este asistentul meu.

— La spital?

Doctorul MacPhail clătină din cap.

— Cu excepţia urgenţelor, spuse el, nu mai lucrez în spital. Vijaya şi cu mine muncim împreună la Staţiunea Agricolă Experimentală. Şi Murugan Mailendra (arătă cu mîna în direcţia băiatului cu piele oacheşă) e temporar alături de noi, pentru a studia ştiinţa solului şi creşterea plantelor.

Vijaya păşi într-o parte şi, aşezîndu-şi mîna mare pe umărul tovarăşului său, îl împinse în faţă. Ridicîndu-şi ochii către chipul tînăr, frumos şi îmbufnat, Will îl recunoscu dintr-odată pe tînărul îmbrăcat elegant pe care-l întîlnise, în urmă cu cinci zile, în Rendang-Lobo, împreună cu care mersese peste tot prin insulă în Mercedesul alb al Colonelului Dipa. Zîmbi, deschise gura să vorbească, apoi se răzgîndi. Aproape imperceptibil, dar fără umbră de îndoială, băiatul clătinase din cap. În ochii lui, Will zări o expresie de implorare neliniştită. Buzele i se mişcară fără să scoată nici un sunet. „Te rog“, părea să spună, „te rog“... Will îşi schimbă expresia feţei.

— Îmi pare bine, domnule Mailendra, spuse el, pe tonul unei formalităţi obişnuite.

Murugan păru incredibil de uşurat.

— Îmi pare bine, zise tînărul şi făcu o mică plecăciune.

Will privi în jurul lui, să vadă dacă ceilalţi observaseră ceea ce se întîmplase. După cîte văzu, Mary Sarojini şi Vijaya îşi făceau de lucru cu targa, iar doctorul îşi strîngea geanta. Micul spectacol de comedie fusese jucat fără public. Tînărul Murugan avea, în mod evident, motivele lui pentru a nu vrea să se ştie că fusese în Rendang. Aşa-s băieţii. Ba uneori sînt chiar ca fetele. Colonelul Dipa se purtase mai mult decît părinteşte cu tînărul său protejat, iar faţă de Colonelul Dipa, Murugan se purtase mai mult decît filial – căzuse de-a dreptul în adoraţie. Să fi fost doar venerarea unui erou, doar admiraţia unui şcolar faţă de bărbatul puternic care înfăptuise o revoluţie încununată de succes, care lichidase opoziţia şi se instalase pe sine ca dictator? Sau să mai fi fost şi alte sentimente la mijloc? Oare juca Murugan rolul lui Antinous în faţa acestui Hadrian cu mustaţă neagră? Ei bine, dacă asta era ceea ce simţea el pentru gangsterii militari între două vîrste, treaba lui. Şi dacă gangsterului îi plăceau băieţii drăgălaşi, atunci era treaba lui. Şi poate, cugetă Will mai departe, acesta era motivul pentru care Colonelul Dipa se abţinuse să facă prezentări oficiale. „Acesta este Muru“ a fost tot ceea ce rostise atunci cînd băiatul fusese lăsat să intre în biroul prezidenţial. „Tînărul meu prieten Muru“, şi se ridicase, îşi trecuse braţul pe după umerii băiatului, îl condusese pînă la sofa şi se aşezase lîngă el. „Pot să conduc Mercedesul?“ întrebase Murugan. Dictatorul zîmbise cu indulgenţă şi dăduse din capul lui negru şi lucios. Iar acesta era un alt motiv care te făcea să crezi că relaţia lor ciudată presupunea mai mult decît prietenie. La volanul maşinii sport a Colonelului, Murugan s-a purtat ca un maniac. Numai un amant infatuat şi-ar fi încredinţat propria persoană, ca să nu mai vorbim de cea a oaspetelui său, unui astfel de şofer. În timpul cursei nebuneşti dintre Rendang-Lobo şi cîmpurile de petrol, vitezometrul indicase de două ori o sută zece; şi partea mai rea, mult mai rea, avea să vină pe drumul de munte dintre terenurile de petrol şi minele de cupru. Se căscau prăpăstii, cauciucurile scrîşneau la curbe, bivoli de apă se iveau din desişurile de bambus la cîţiva paşi înaintea maşinii, camioane de zece tone coborau duduind pe contrasens. „Nu vă e puţin teamă?“ îndrăznise Will să întrebe. Dar gangsterul era pe cît de pios, pe atît de îndrăgostit. „Dacă ştii că faci voia lui Allah – iar eu ştiu asta cu adevărat, domnule Farnaby –, teama nu are nici un motiv. În aceste condiţii, teama ar fi o blasfemie“. Şi în timp ce Murugan vira pentru a evita un alt bivol, el şi-a deschis tabachera de aur şi i-a oferit lui Will o Balkan Sobranie.

— Gata! strigă Vijaya.

Will întoarse capul şi văzu targa aşezată pe pămînt, lîngă el.

— Bun! spuse doctorul MacPhail. Hai să-l ridicăm. Cu grijă. Cu grijă...

Un minut mai tîrziu, mica procesiune îşi croia drum şerpuit pe cărarea strîmtă dintre copaci. Mary Sarojini mergea în frunte, bunicul ei încheia coloana, iar între ei veneau Murugan şi Vijaya, la cîte un capăt al tărgii.

Din patul său mişcător, Will Farnaby privea în sus, prin întunericul verde, ca prin tavanul unei mări vii. Foarte sus, aproape de acoperişul pădurii, s-a auzit un foşnet printre frunze, un ţipăt de maimuţe. Iar acum, vreo duzină de păsări-rinocer ţopăiau precum închipuirile unei imaginaţii dezordonate, printr-un nor de orhidee.

— Stai comod? îl întrebă Vijaya, aplecîndu-se îndatoritor pentru a-l privi în faţă.

Will îi zîmbi.

— Ca un rege, spuse el.

— Nu-i departe, continuă celălalt, liniştitor. Ajungem acolo în cîteva minute.

— Unde anume „acolo“?

— La Staţiunea Experimentală. E ca la Rothamsted³. Ai fost vreodată la Rothamsted cînd erai în Anglia?

Will auzise bineînţeles de el, dar nu văzuse locul niciodată.

— Funcţionează de mai bine de o sută de ani, continuă Vijaya.

— O sută optsprezece, mai precis, spuse doctorul MacPhail. Lawes şi Gilbert şi-au început lucrul asupra fertilizatorilor în 1843. Unul dintre elevii lor a venit aici pe la începutul anilor cincizeci ca să-l ajute pe bunicul meu să deschidă staţiunea. Rothamsted la tropice – asta era ideea. La tropice şi pentru tropice.

Penumbra verde se lumină şi o clipă mai tîrziu mica ceată ieşi din pădure sub strălucirea goală a soarelui tropical. Will înălţă capul şi privi în jurul lui. Nu se aflau departe de platforma unui imens amfiteatru. La cinci sute de picioare mai jos, se aşternea o cîmpie întinsă, cadrilată de ogoare, punctată de pîlcuri de copaci şi de case înghesuite. În direcţia cealaltă, povîrnişurile urcau tot mai sus, la sute de metri, înspre semicercul munţilor. Una deasupra alteia, terasele verzi sau aurii urcau dinspre cîmpie pînă la peretele crenelat al vîrfurilor, cîmpurile de orez urmau liniile de contur, accentuînd fiecare urcuş şi coborîş al pantei cu ceea ce părea a fi o intenţie deliberată şi plină de măiestrie. Aici natura nu mai era doar natură; peisajul fusese aranjat, fusese redus la esenţele sale geometrice şi transpus, prin ceea ce ar fi fost un miracol de virtuozitate în cazul unui pictor, în limbajul acestor linii sinuoase, al acestor tuşe de culoare pură şi strălucitoare.

— Ce făceai în Rendang? întrebă doctorul Robert, rupînd o lungă tăcere.

— Adunam materiale pentru un articol despre noul regim.

— Nu mi-aş fi închipuit că acest Colonel merită să apară la ştiri.

— Vă înşelaţi. Este dictator militar. Asta înseamnă că moartea pîndeşte de după colţ. Iar moartea este întotdeauna o ştire. Chiar şi mirosul îndepărtat al morţii este o ştire, continuă el rîzînd. De aceea mi s-a spus să trec pe aici la întoarcerea din China.

Şi mai existaseră şi alte motive pe care prefera să nu le pomenească. Ziarele erau doar unul din interesele Lordului Aldehyde. Pe de altă parte, el reprezenta compania Southeast Asia Petroleum, tot el era şi Societatea Imperială şi de peste Hotare a Cuprului. În mod oficial, Will venise în Rendang ca să adulmece moartea în aerul ei militarizat; dar fusese totodată însărcinat să descopere părerea dictatorului asupra capitalului străin, asupra reducerilor de taxe pe care era pregătit să le ofere, asupra garanţiilor împotriva naţionalizării. Şi cît anume din profituri ar urma să fie exportat? Cîţi tehnicieni şi administratori nativi ar trebui să fie angajaţi? O sumedenie de întrebări. Însă Colonelul Dipa fusese foarte amabil şi cooperant. Acesta fusese motivul acelui drum înfiorător cu Murugan la volan, pînă la minele de cupru. „Sînt primitive, dragul meu Farnaby, primitive. Sîntem în mare trebuinţă, după cum poţi vedea şi dumneata, de echipament modern“. O altă întîlnire fusese stabilită – stabilită, îşi aminti Will acum – pentru dimineaţa aceasta. Şi-l închipui pe Colonel la biroul lui. Un raport al şefului poliţiei. „Domnul Farnaby a fost văzut ultima dată navigînd singur într-o ambarcaţiune mică prin Strîmtoarea Pala. Două ore mai tîrziu, o furtună de o mare violenţă... Probabil decedat...“ În schimb, iată-l, teafăr şi nevătămat, pe insula interzisă.

„Nu-ţi vor da viză niciodată“, îi spusese Joe Aldehyde la ultima lor întrevedere. Dar poate te-ai putea strecura pînă la ţărm, deghizat. Pune-ţi pe tine vreun burnuz sau ceva de genul ăsta, ca Lawrence al Arabiei.

Încercînd să-şi păstreze o mină serioasă, Will promisese: „Am să încerc“.

„În orice caz, dacă reuşeşti cumva să ajungi pe Pala, du-te glonţ la palat. Rani – adică Regina lor Mamă – e o veche prietenă a mea. Am întîlnit-o prima dată acum şase ani, la Lugano. Era acolo împreună cu bătrînul Voegeli, bancherul investitor. Prietena lui e interesată de spiritism şi au aranjat o şedinţă pentru mine. Un medium cu pîlnie, o veritabilă Voce Directă – doar că, din nefericire, era în germană. Ei bine, după ce s-au aprins luminile, am purtat cu ea o lungă discuţie.“

„Cu pîlnia?“

„Nu, nu. Cu Rani. E o femeie remarcabilă. Ai auzit de Cruciada Spiritului.“

„A fost invenţia ei?“

„Absolut. Şi, personal, o prefer în locul Reînarmării Morale. Prinde mai bine în Asia. În seara aceea am discutat mult despre asta. Şi apoi am vorbit despre petrol. Pala este plină de petrol. Southeast Asia Petroleum a încercat ani de zile să pună mîna pe el. La fel şi celelalte companii. Nimic. Nici o concesionare de petrol nimănui. E politica lor permanentă. Dar Rani nu e de acord cu ea. Ea vrea să vadă că petrolul face bine lumii. Prin finanţarea Cruciadei Spiritului, de pildă. Aşa că, după cum spuneam, dacă ajungi vreodată în Pala, du-te glonţ la palat. Vorbeşte cu ea. Află povestea ascunsă a oamenilor care iau hotărîri. Află dacă există vreo minoritate pro-petrol şi întreabă cum i-am putea ajuta să-şi continue treaba.“

Aldehyde sfîrşise prin a-i promite lui Will o primă considerabilă dacă eforturile lui aveau să fie încununate de succes. De-ajuns cît să-i ofere acestuia un an întreg de libertate. „Fără rapoarte. Nimic altceva decît artă de pură calitate, Artă, ARTĂ“. Şi slobozise un rîs scatolgic, ca şi cînd ar fi rostit un alt cuvînt, nu „artă“. Ce fiinţă josnică! Dar, cu toate astea, Will scria pentru ziarele abjecte ale fiinţei celei josnice şi era gata, pentru mită, să facă munca murdară a fiinţei aceleia abjecte. Şi acum, în mod incredibil, se afla pe pămîntul Palei. După cum îi fusese norocul, Providenţa fusese de partea lui – cu scopul bine definit, în mod evident, de a săvîrşi unul din acele renghiuri sinistre care sînt specialitatea Providenţei.

Fu chemat înapoi la realitatea prezentă de sunetul vocii ascuţite a lui Mary Sarojini.

— Am ajuns!

Will îşi ridică iarăşi capul. Mica procesiune ieşise de pe potecă şi trecea printr-o deschizătură într-un perete acoperit cu stucaturi. La stînga, pe o înşiruire descendentă de terase, se profilau liniile unor clădiri joase, conturate de copaci peepul. Drept înainte, o alee de palmieri înalţi cobora către un iaz cu lotuşi, la al cărui cel mai îndepărtat capăt se afla un Buddha imens, din piatră. Luînd-o la stînga, urcară printre copacii înfloriţi, cu parfumuri amestecate, către prima terasă. În spatele unui gard, nemişcat, cu excepţia fălcilor care rumegau, stătea un taur cocoşat, alb ca neaua, divin în frumuseţea lui senină şi fără minte. Iubitul Europei rămase în urmă, iar acum se vedea un şir de păsări de-ale Iunonei care-şi tîrau penele prin iarbă. Mary Sarojini deschise poarta micii grădini.

— Iată bungaloul meu, spuse doctorul MacPhail şi, întorcîndu-se spre Murugan, îi zise: Hai să te-ajut să urci scările.

1. Sfîntul Francisc de Assisi numea trupul „fratele măgăruş“ (brother ass) şi considera că acesta trebuie supus unui regim sever de disciplină şi autocontrol.

2. Roman publicat anonim în 1872, aparţinînd scriitorului englez Samuel Butler. Este o satiră la adresa Angliei victoriene, imaginată ca distopie ; titlul romanului reprezintă anagrama cuvîntului „nicăieri“ (nowhere).

3. Renumit centru de cercetare agricolă din Anglia, fondat în 1843 de către John Bennet Lawes, proprietarul terenului, şi de către chimistul Joseph Henry Gilbert.