© 2019 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8222-5

ISBN PDF: 978-973-46-8223-2

ISBN print: 978-973-46-7963-8

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIHAI BUZEA (n. 1971) a fost profesor şi vînzător de asigurări, iar în prezent este reporter la Caţavencii. Alte ocupaţii: om bun la toate, plimbător de cîini, traducător, babysitter, Moş Crăciun, fabricant de lucrări de diplomă, chelner, paznic de noapte.

A mai lucrat ca bişniţar în anii ’90 (Cracovia, Istanbul, Praga), ca muncitor necalificat în anii 2000 (Budapesta, Paris, Lyon) şi ca muncitor intelectual în Bucureşti (copywriter). După 1 ianuarie 2014 a plecat la Londra, unde a învăţat meseria de arborist, pe care o descrie în romanul-reportaj Gastarbeiter (2017). Alte cărţi publicate: Berile de Aur (2006), Povestea lui Vasile Pogor (2018), Jimmy (2018).

Mulţumiri

Această carte nu ar fi putut fi scrisă fără sprijinul financiar al oamenilor care au crezut atât în mine, cât şi în subiect. Dacă nu l-am tratat aşa cum ar fi trebuit, le cer scuze. Dacă am reuşit să dau o carte bună, le mulţumesc celor care au contribuit la campania „Hold the Mirror“, derulată în perioada 10 februarie – 15 martie 2019: Alina, Andra, Irina, Monica, Pur Nur, Claudia, Marcela, Diana, Dan, Cristian, Mihai, Florin, Constantin, Adrian, Septimiu, Bogdan, Răzvan, Doru, Cristi, Alex, Fire Club, la care se adaugă cei ce-au ales să doneze anonim.

Fără sponsorizarea oferită de Societatea Civilă de Avocaţi „Duţescu şi Asociaţii“, această carte nu ar fi existat. Sper să fi meritat încrederea acordată şi, scriind-o, să fi răspuns la câteva întrebări, chiar dacă nu la toate.

Le mulţumesc celor care s-au apucat de meseria asta cu mult înaintea mea şi din al căror scris am deprins cât am putut (mult, puţin, n-aş putea zice). De la ei am învăţat, printre altele, cine sunt eu şi mai ales cine nu sunt şi nici nu voi fi vreodată. Cu recunoştinţă, dragilor mei maeştri şi prieteni: Radu Pavel Gheo, Mihai Radu, Cristian Fulaş, George Butunoiu, Ioan Groşan, Grig Bute, Vasile Ernu, Viorel Ilişoi, Dan Darie, Paul Cernat, Ştefan Agopian, Florin Lăzărescu, Bogdan Răileanu, Ioan T. Morar, Cip Ieşan, Mirel Bănică, Tudor Ganea, Florin Iaru şi Cristian Teodorescu.

Sunt recunoscător echipei de la Polirom pentru profesionalismul cu care-şi face meseria şi, mai ales, pentru răbdarea de care dă dovadă cu mine. Este incredibil că nu m-am certat niciodată cu aceşti oameni zâmbitori, muncitori şi serioşi; eu, care mă cert cu toată lumea!

De asemenea, le mulţumesc fetelor mele pentru că i-au dat voie lui tati să plece de-acasă à la recherche des enfants perdus.

Grenelle

— I tell you I don’t fuckin’ know!

Şi zdrang, uşa-n nas. Ce era să fac? Am plecat. Şi aşa insistasem prea mult, după cutuma londoneză: la ei nu-i ca la noi, se presupune că înţelegi din prima când ţi se spune ceva, iar dacă nu înţelegi, te prefaci că-nţelegi, zâmbeşti a nonconflict, te scuzi şi pleci. Eu nu voisem să-nţeleg nici din prima, nici din a doua, iar dup-a treia mi se trântise uşa-n faţă, aşa că treaba era clară; Diana nu mai locuia acolo, iar eu nu aveam nici cea mai vagă idee despre ce să fac mai departe. Dintre variile scenarii care-mi trecuseră prin cap, ăsta lipsise cu desăvârşire: ca ea să fi vândut casa şi să se fi mutat, cu sau fără fetiţă (asta n-aveam de unde să ştiu), fără să lase vreo vorbă pentru cei care-ar fi putut s-o caute. Măcar că n-avea cine s-o caute, complet asocială cum era, dar zic şi eu.

Am luat-o în jos pe stradă, depărtându-mă de Epping Forest. Unde era să mă duc? Am luat-o uşor-uşor, la pas, străduindu-mă să încropesc ceva; din experienţă ştiu că ideea e să nu te agiţi, doar să ai răbdare. Am avut răbdare, dar nimic: în cinci ore pleca trenul. M-am tot gândit, m-am tot sucit, mi-am amintit că Diana era musulmană (mă rog, cândva fusese), am luat-o spre Centrul Islamic din Chingford Mount, singurul loc la care m-a dus capul – sigur, mai era şi poliţia, dar eu n-am nici cea mai mică încredere în poliţia londoneză, ca majoritatea londonezilor, de altfel. Am bătut în uşă, am ciocănit, am perseverat (norocul meu că nu era nici zi, nici oră de gathering – n-aş fi avut nicio şansă), în cele din urmă mi-a deschis un urât, nu prea tânăr:

— May I help you with…?

Asta după ce mă-ntrebase ceva într-o limbă pe care eu n-o înţeleg, dar care mi-a sunat şi-mi sună cam răstită. I-am explicat cu cele mai blajine şi stafidite cuvinte pe care le ştiu că nu sunt un om rău, că, deşi-s alb, nu-s rasist (la chestia cu „alb“ a rânjit), că vreau doar puţin ajutor: o prietenă de-a mea, din comunitatea lor, care locuise în cartier, s-a mutat de acolo şi n-a lăsat adresa noii ei locuinţe. Aş putea fi ajutat, doar puţin, s-o găsesc?

Individul s-a înviorat când a auzit că Diana-i musulmană, m-a invitat înăuntru (o sărăcie de loc, vai de mama ei de Mare Britanie) şi, în loc să facă ceva util ca să m-ajute s-o găsesc, s-a apucat să mă prelucreze. Eu – dobitoc! Nu mi-am dat seama de la-nceput. M-am tot gândit să nu mă fac de râs, ca orice om de la marginea lumii, şi nu l-am întrerupt din vorbă, cum se face între oameni civilizaţi: îl laşi pe om să termine ce are de spus şi apoi spui tu ce ai de spus, elegant, măsurat, bine pauzat. Dar mârlanul nu mai termina, plus că vorbea aiurea; am tăcut, am tăcut, am tăcut, am dat din cap, aprobator, ca să-i arăt că-s empatic, până la un punct în care mi-am pierdut sfiala legendară şi mi-am permis să-l întrerup, ca să-l întreb dacă totuşi ştie ceva de Diana şi m-ar putea ajuta. Omul m-a lăsat să vorbesc, în cel mai britanic stil cu putinţă, apoi a reluat.

Exact din acelaşi punct din care se oprise, dar exact acelaşi! Nici măcar o silabă în plus sau în minus, şi abia atunci mi-am luat seama: nu acordasem atenţie la ce bălmăjea el acolo (aşa cum nici el nu acordase nici cea mai mică atenţie la ce-i spusesem eu, cu incomparabil mai puţine cuvinte), iar ce-mi spunea era foarte simplu. Foarte, foarte simplu. Omul încerca să-mi salveze sufletul. Se pare că la începutul conversaţiei el m-ar fi întrebat care este religia mea (literal: care este „Dumnezeul“ meu), eu i-aş fi zis că nu mă preocupă astfel de chestiuni, doar să le găsesc pe Diana şi pe fetiţă, iar din momentul ăla se pornise. Fusesem prea nombrilist, prea solipsist, prea idiot ca să ascult realmente ce spunea, iar el era oricum prea îngropat în tranşee ca să observe că nu-l ascultam. M-am uitat atent la el, fără să încerc vreo clipă să înţeleg ce voia să-mi spună (oricum înţelesesem de la bun început mica lui idee, scremuta lui idee) şi m-am concentrat pe privirea lui, care după câteva clipe m-a fascinat: neagră, moartă, inertă, goală… cunoscută. Unde mai văzusem eu privirea aia? Ochi mici, negri, apropiaţi, mijiţi, în care nu citeai nimic… unde?

Am plecat, m-am dus direct la Camden, eram prea furios, prea agasat, de fapt, nu, mint: m-am dus la Regent’s Park, m-am uitat la copii cum joacă rugby, mi-am clătit sufletul, chit că n-aveam cine ştie ce de clătit, dar copiii sunt drăguţi, copiii sunt totul – fără copii eşti doar o proastă, sunt doar o proastă. După copii venisem eu la Londra, dar uite că nu fusese cu noroc, nu că l-aş fi meritat, dar zic. Buna intenţie este nimic, este pagubă-n ciuperci, pregătirea este totul: pe scurt, venisem în Londra după o fetiţă mică, după fetiţa Dianei, care s-ar fi putut să fie şi a mea (după cum ar fi putut prea bine să nu fie); cât muncisem în Londra, din 2014 până-n 2016 (nu permanent; temporar, doar câteva luni în fiecare an), Diana fusese una dintre gazdele la care locuisem, iar pe la sfârşitul lui 2016 se prezentase la fostul meu angajator cu textul că tocmai născuse o fetiţă care semăna cu mine. Trebuie spus că toată afacerea era destul de încurcată (Diana este nevăzătoare, londoneză de origine pakistaneză, iar fetiţa avea pielea albă, zicea ea, ochii verzi şi pata maghiară pe funduleţ, de unde concluzia c-ar fi fost a mea, că şi eu, şi maică-mea ne născuserăm cu aşa ceva), şi încurcată a rămas: după acea vizită la Bog, la angajator, Diana nu a mai revenit, n-a mai dat niciun telefon, nimic. Mie, pe de altă parte, în martie 2016 deja mi se născuse la Bucureşti o fetiţă proprie şi personală (tot cu pată albăstrie pe fund, bunînţeles), ce-a declanşat în nevastă-mea mari instincte materne, de care nu fusese conştientă până atunci: nu şi nu, că uite ce copil frumos am făcut, hai să mai facem unul! Am dat din colţ în colţ vreo doi ani, stai aşa să mai crească asta mică, stai aşa să ne mai revenim financiar, stai să mai povestim, să ne mai împrietenim, dar n-am scos o vorbă despre condiţia mea medicală, nu tocmai propice pentru conceperea de copii. Sau, în orice caz, de copii sănătoşi. Aşa c-am luat legătura cu Bog, l-am rugat să-mi mai spună o dată cum fusese vizita aia ciudată („biroul“ fostului meu patron este într-o zonă industrială destul de dificilă, nu prea se-ntâmplă vizite ale nevăzătorilor prin Ponders End!), am migălit un plan şi l-am pus în aplicare. Am creat o fantomă de-a lui Alistair Ian Blyth – număr de telefon, adresă de mail, conturi pe reţele sociale, totul după manual, cum mă-nvăţase Dottore –, cu care am început să „corespundez“ de zor, discuţii serioase despre condiţiile în care s-ar apuca el să-mi traducă romanul Gastarbeiter în engleză, despre bani, despre toate celea, iar nevastă-mea s-a lăsat furată de şaradă, a crezut că totul e pe bune, iar propunerea cu Londra de la ea a venit, aşa cum sperasem de la bun început: „Auzi, dacă tot suntem la Paris, ce-ar fi să iei de dimineaţă trenul spre Londra, să vorbeşti cu omul faţă-n faţă? Poate ai noroc şi bateţi palma. Până seara eşti înapoi! E o şansă, eu zic să profiţi de ea! Nu vezi că nimic nu se leagă doar din schimbul de mailuri?!“. Vedeam, cum era să nu văd. Am mulţumit pentru idee, am luat Eurostarul din Gara de Nord, am coborât în St Pancras şi de-acolo am luat metroul spre Walthamstow Central, unde nu m-am simţit chiar ca acasă, dar aproape. Că, dacă m-aş fi simţit ca acasă, aş fi ştiut cu ce autobuz s-ajung la capătul lui 397, la Sainsbury’s, dar n-am ştiut. Uitasem între timp, am mers pe jos, iar de la Sainsbury’s pân-aproape de uşa ei, cu autobuzul, la cucurigu; mă rog, până la fosta ei uşă (rulasem o grămadă de scenarii în cap, dar nu şi pe ăsta!). Când a fost să fie de-ntoarcere, de la Centrul Islamic tot pe jos am mers înapoi până la metrou, cu coada-ntre picioare, că aveam o grămădă de timp de ars şi habar n-aveam ce altceva să fac, decât să dau din picioare şi să-ncerc să gândesc. O treabă îmi ieşea, alta nu.

M-am fâţâit prin Camden ore-n şir, şi prin parc, şi pe străzi, fără ca nicio idee mai de Doamne-ajută să m-ajute. Habar n-aveam ce să fac în continuare. Să mă fi întors la Paris aşa, ca vaca? Dacă dădeam de Diana, stăteam de vorbă, aflam dacă fetiţa chiar există, dacă exista, aş fi studiat-o cu atenţie şi-aş fi demarat nişte negocieri de înfiere. Sigur, şansele erau foarte mici, că Diana era singură pe lume şi ceea ce voia de la mine, probabil, era o formă de asumare a răspunderii, inclusiv financiară, nicidecum să-i iau copilul şi să nu-l mai vadă niciodată (asta n-ar fi fost mare pagubă, că şi-aşa nu-l vedea); dar merita încercat. Dacă Diana îşi găsise pe cineva, dorea să-şi refacă viaţa şi fetiţa o cam încurca? Eu zic că nu se dă cu piciorul la nicio şansă, cât de mică, oamenii sunt întotdeauna nişte fiinţe absolut surprinzătoare; da, de obicei în rău, dar uneori – foarte rar – se mai întâmplă şi contrariul.

Nu şi de data asta. Diana nu a mai apărut niciodată în viaţa mea, cu sau fără eluziva ei fetiţă, cel puţin până acum (iulie 2019). Nu ştiu şi nu voi şti niciodată dacă fiică-mea are o soră undeva prin imensa Londră, dar, dacă are, sper că n-o va întâlni niciodată. Dacă acea fetiţă chiar există, nu e prea greu să-i imaginez câteva destine posibile, fără tată, fără casă, c-o mamă fără vedere şi fără altă sursă de venit în afară de pensie. Prefer să cred că bătrânul Bog n-a înţeles prea bine despre ce era vorba (poartă două perechi de ochelari) sau c-a inventat el totul ca să mă aducă înapoi la muncă, la el la yard (ne-am înţeles destul de bine, bătrânul şi cu mine); nu e imposibil, moşul e foarte mare pişicher, am material pentru romane întregi cu isprăvile lui din tinereţe, nu ştiu, poate altă dată.

M-am întâlnit pe peron cu Amar, cum ne fusese vorba, eu botos, el – la fel ca la venire. Am uitat să spun că de la Paris nu venisem singur, ci cu Amar, bosniacul din Sarajevo (el e lyonez de două decenii, îi zic eu „bosniac“, aşa, ca să-l necăjesc); soţiile noastre au fost colege de şcoală, Cătălina are şi ea două fetiţe (mai mari decât a mea) şi un băieţel (mai mic), luaserăm împreună un apartament în Grenelle, patru adulţi, patru copii, ăsta era concediul nostru (pe ei îi costase mai puţin decât pe noi, nici asta nu-l lăsam pe Amar să uite în fiecare seară, până se urnea spre magazin ca să cumpere bere şi să mă cinstească). Când auzise de drumul meu pân-la Londra şi-napoi, se lipise şi el imediat, explicându-i Cătălinei c-avea „o treabă“ şi, spre uimirea mea, ea nu-l întrebase nimic, îi zisese „Très bien“ şi gata; m-am uitat la nevastă-mea cu privirea aia („Ai văzut? Ia exemplu!“), dar ea a făcut pe inocenta, că, adică, n-a văzut nimic. Dar văzuse!

Partea bună la Amar este că are caracterul unui bucovinean de pe la noi: alături de el pot tăcea liniştit ore în şir fără să simt cea mai mică stinghereală. De la Paris la Calais, el citea, eu mă uitam pe fereastră; de la Dover la Londra, eu citeam, el se uita pe fereastră; de la Londra la Dover, eu mă uitam pe fereastră, el lucra pe laptop; de la Calais la Paris, el lucra pe laptop, eu mă uitam pe fereastră. Am mâncat în tăcere sendvişurile făcute de neveste, am mai schimbat câte o părere despre Hitler, despre Mao, despre Stalin, Ceauşescu, Tito şi Miloşevici, iar în rest am tăcut împreună cu mare plăcere, lucru ce mie nu mi-a ieşit niciodată în vreo călătorie c-un român (în afară de cele cu români beţi morţi, care dormeau tot drumul). Din gară am luat metroul, am schimbat la Raspail, am ieşit la Motte-Picquet, am ajuns la apartament şi-a-nceput nebunia.

Nevastă-mea plângea, Cătălina plângea, fetele ei plângeau agăţate de fusta ei, ăla micul plângea la ea în braţe, aia mică a mea plângea în braţe la maică-sa, iar între timp amândouă femeile ţipau, după toate aparenţele, la mine. Lui Amar îi căzuse faţa, nu cred că văzuse vreodată aşa ceva, îmi imaginez că nici eu nu arătam prea bine; desluşeam totuşi printre ţipete şi suspine câte-un „Nesimţitule“ şi deschideam gura ca un peşte pe uscat, ca să spun şi eu ceva, doar că asta declanşa o nouă avalanşă de vocalize, aşa, ca la domino, fiecare gură şi guriţă vocalizatoare părea că le stimulează pe toate celelalte, iar rezultatul ar fi fost cumva spectaculos – dacă nu era pielea mea pe băţ. Dar era.

Amar a preluat comanda şi le-a făcut pe femei să tacă zbierând la ele pe franţuzeşte (o dată, scurt, a fost suficient), l-a luat pe cel mic din braţele Cătălinei, a ordonat poporului să se-aşeze care pe unde („Asseyez!“) şi să vorbească cu subiect şi predicat. Nevastă-sa a priceput imediat că ei i se adresase şi-a povestit următoarele: cu câteva minuţele înainte să apărem noi la uşă, ca două flori, din acea uşă tocmai plecase o fată cu care ele, doamnele, avuseseră un dialog cel puţin interpretabil („Ca să nu zic mai mult“). Ding-dong, povestea Cătălina cu gestică, cineva sunase la sonerie, nevastă-mea se dusese să deschidă, bonjour, bonjour, era o fată de vreo zece-doisprezece ani, cu păru-n codiţe, care zicea că-l caută pe Ghef. Nevastă-mea i-a zis (politicos, susţinea Cătălina) că acolo nu stă niciun Ghef, dar puştoaica nu şi nu, că ea vrea neapărat să vorbească cu Ghef, că e foarte important, a fost chemată Cătălina pentru desluşirea francezei foarte rapide a fetei, care Ghef, domnişoară, eşti tra-la-la?, ai greşit adresa, du-te de-aici c-acuşi chemăm poliţia, vezi-ţi de treabă c-avem copii mici pe cap, nu e timp de glume. La care fata („negresa“, cum zicea Cătălina) hop că scoate telefonul din buzunar şi le-arată o poză de-a mea, cică iată-l, doamnă, pe Ghef, vă rog să-l chemaţi aici, că am ceva să-i spun. Cătălina rămâne mută (zice ea; n-o cred, n-am văzut-o mută de când o cunosc), se bagă nevastă-mea şi-ntreabă dar cine eşti tu, domnişoară, că ăla e bărbatul meu, la care fata foarte încântată zice îmi pare bine că vă cunosc, doamnă, nu ştiam că s-a-nsurat, mă bucur pentru el, eu sunt Mademoiselle la Comandante şi acum îmi dau seama că de fapt nu e acasă, că, dacă era acasă, ar fi venit aici auzind discuţia, sunteţi drăguţă să îi spuneţi că l-am căutat? Nu uitaţi, Mademoiselle la Comandante, vă sărut, vă sărut, au revoir, au revoir, à bientôt şi dusă a fost („Ne-a lăsat proaste!“). Acum să ne zici cine este asta, m-au somat amândouă şi însuşi Amar s-a întors spre mine, întrebător, sărutându-şi băiatul pe creştet (toţi copiii se liniştiseră între timp). Mă uitam ca vaca. De unde să ştiu cine era fata aia?! „Poate nu era poza mea“, am zis ca să zic ceva, n-a fost o idee bună, au sărit iar cu gura pe mine („Ba era poza ta de nesimţit! Doar c-arătai puţin mai tânăr“), că să recunosc tot adevărul, cică. Ce adevăr să recunosc, când eu habar n-aveam despre ce era vorba?

Am cerut time-out şi m-am dus la bucătărie, la frigider, de unde m-am întors cu două beri mici de modă franceză. Una pentru mine şi una pentru Amar. Asta e soluţia la orice (să nu bei singur adică). Am dat-o pe gât de parcă era apă sfinţită şi mi s-a făcut aşa, ca o lumină în cap, am povestit cu cap şi coadă care era cea mai plauzibilă ipoteză – şi, de fapt, singura. Am avut noroc că de atâta agitaţie copiii obosiseră şi se plictisiseră de noi, aşa c-am putut vorbi în linişte, noi patru, cu Cătălina traducând pentru Amar.

Am copilărit în cartierul Berceni din sudul Bucureştiului. Cartier de blocuri, foarte enclavat, legat de oraş doar printr-o linie de troleibuz. Noi, copiii Berceniului, nu ştiam nimic despre Bucureşti, dar, crescând, ne-am dat seama că nici despre Berceni nu ştiam aproape nimic, aşa că unul dintre noi, mai născocitor din fire, inventase Faţa Lungă. Adică luase regulile jocului „faţa“ (sau, cum învăţaserăm la şcoală, „de-a v-aţi ascunselea“, deşi în româna rurală jocul ăsta s-a numit întotdeauna „pitita“ sau „pitulatea“) jucat în faţa blocului şi le extinsese la scara cartierului. În câte o duminică, dacă ştiam sigur c-aveam şase-şapte ore numai ale noastre, fără părinţi care să ne bârâie la cap, ne împărţeam în două echipe şi ne-apucam să ne căutăm prin Berceni. Ne pierdeam prin pădurea de blocuri, prin parcuri, prin ştranduri, prin poligoanele PTAP („Pregătirea Tineretului pentru Apărarea Patriei“), prin parcări, prin cimitire, pe terenurile virane lăsate în paragină, prin curţile oamenilor (nu toate casele fostei mahalale Mandravela fuseseră demolate, unele mai scăpaseră), descoperiserăm că încă exista şi-un lan de porumb (de ce să nu fi existat un lan de porumb în Berceni pe vremea aia? Ce, în Montmartre nu există o vie chiar şi astăzi?!), Faţa Lungă umpluse foarte bine zilele de vară, lipsite de treabă. O consecinţă foarte curioasă fusese că Faţa Lungă, după o vreme, a-nceput să meargă: chiar ne găseam. Nu ştiu cum, dar ne găseam, fiecare începuse să cunoască cum funcţionau minţile celorlalţi şi ne găseam cam întotdeauna, indiferent de cum ne-mpărţisem pe echipe. O a doua consecinţă, nu chiar atât de curioasă, este că ne-am pomenit buni cunoscători ai Berceniului, iar după câteva veri, când a venit vremea să ne despărţim şi să plece fiecare spre liceul ales de părinţi, Faţa Lungă ne-a lipsit tare mult. După un an începuse fiecare s-o joace cu colegii de liceu, prin întreg Bucureştiul; soră-mea devenise o maestră, că ea învăţa la Liceul Sanitar din Fundeni, aşa că oricum trebuia să străbată zi de zi oraşul dinspre sud spre nord-est, în lunile de primăvară juca Faţa Lungă cu colegele la întoarcere de la cursuri, plecau din liceu la prânz şi ajungeau acasă pe la şapte seara („Am fost la practică suplimentară în spital“). Prin 1997, când a-nceput să lucreze la Spitalul Armand-Trousseau din Bel-Air, şi-a dat seama că necunoaşterea Parisului e-un handicap serios şi i-a-nvăţat Faţa Lungă pe colegii ei de muncă de acolo, dintre care cei mai mulţi erau africani de dincolo de Sahara, vorbeau limba mai bine ca ea, dar le era frică de mărimea oraşului, aşa că s-au angrenat în joc cu reticenţă la început, pân-au prins curaj, iar pe urmă au devenit cei mai buni. Zice-se că cea mai tare fază din Faţa Lungă a fost când echipa de africani de la spital a găsit-o pe soră-mea tocmai în Parc de Sceaux, la vreo 12 kilometri de Saint-Laurent, unde locuiau cu toţii; ea fusese aşa de sigură că n-aveau s-o găsească, încât nici măcar nu era în mişcare (asta era una dintre reguli, să fii mereu în mişcare, să nu te opreşti niciodată pe durata convenită a jocului), stătea la soare în parcul departamental cu Natalie, o prietenă de-a ei al cărei iubit locuia la Timişoara (şi care, povestea soră-mea, se muncea s-o înveţe rudimente de română pe Natalie, foarte refractară din fire. „El era român?“, o întrebasem, „Cine, Vincent?!“, se revoltase soră-mea, „era francez şi foarte mândru de asta, că era din neam vechi, nu din negustori de piei de cloşcă!“). Când am ajuns şi eu la Paris prin 2008, n-am avut parte de francezi din neamuri vechi, de Natalie sau de africani de dincolo de Sahara, ci de colegi de muncă musulmani, arabofoni, foarte clanişti şi foarte suspicioşi. N-au vrut să joace Faţa Lungă. Dar au povestit la moschee şi după o vreme a apărut primul amator, un băiat tânăr şi foarte şomer (ceilalţi îl cam tratau de sus), care voia să devină taximetrist, să strângă bani şi să se-nsoare (era în vorbă c-o fată de la el din ţară, dar n-avea bani s-o cumpere, de-aia venise la Paris). Hamza a adus apoi alt băiat, apoi altul şi altul, până ne-am făcut echipe ca lumea şi-am jucat prin tot Parisul, deşi admit că n-am ajuns vreodată dincolo de Boulevard Périphérique (eu aş fi vrut, dar nu voiau ei, le era frică să nu-i bată ăia de prin banlieues, ziceau că i-ar fi citit imediat că nu-s de-ai lor şi i-ar fi luat la poceală; nu ştiu dacă-i adevărat, aşa spuneau ei, nu m-am ambiţionat să-i bag în belea). Când am plecat din Paris, am aflat de la echipa lui Hamza că aduseseră îmbunătăţiri jocului, nu mai aveau limită de timp şi nici nu se mai limitau la două echipe, îşi pasau căutarea de la o echipă la alta de-a lungul săptămânilor, îl transformaseră într-un fel de Faţa-Leapşa şi atrăseseră în joc şi copii mai măricei de pe la moschee (cei mici nu veneau deloc), care-şi făcuseră şi ei echipele lor, mai bune decât ale celor mari. Bine, entuziasmul copiilor trebuie să fi fost legat de posibilitatea de-a chiuli de la şcoală; îmi imaginez că lui Hamza, odată ce se angajase ca taximetrist, îi cam pierise cheful de Faţa Lungă şi de orice alt joc, muncea zi şi noapte ca să pună ban pe ban. Nu ştiu, cred. L-am pierdut complet din vedere când m-am întors în România. Tot ce ştiu sigur este că niciunul dintre morocănoşii ăia de colegi ai mei de muncă de la cimitir nu jucase vreodată Faţa Lungă. Dar e clar că acum copiii lor o jucau. Altfel cum să mă fi dibuit pe mine fata aia cu codiţe?

„Eu am crezut că e copilul tău din flori“, mi-a zis nevastă-mea, plângând, după ce am terminat de povestit. „De-aia mă supărasem aşa! Recunoaşte şi tu că orice femeie s-ar fi gândit la acelaşi lucru!“ Cătălina a sărit imediat s-o susţină, de parcă apucasem să deschid gura pentru vreun răspuns: „Da, orice femeie! Şi eu tot la asta m-am gândit! Aşa suntem noi, ce! Să fi fost poza lui Amar al meu…“. Am închis ostilităţile în seara aia memorabilă la un restaurant tradiţional pe care îl ştia Amar (undeva tocmai dincolo de Sena, prin Saint-Ambroise, dar nu ne-a păsat, c-aveam metrou direct până la Chemin Vert; era ţinut de o doamnă foarte drăguţă, prietenă doar cu el, nu şi cu Cătălina, dar doamna cea drăguţă n-a avut timp de masa noastră agitată – copiii! –, a mişunat prin toată locanda şi prin bucătărie, de noi s-a ocupat frate-său mai tânăr, unul, Johnny, foarte amabil şi vorbăreţ. Amar nu-l ştia, atunci au făcut cunoştinţă. Boukhara Amelot îi zicea cârciumii, am mâncat ca sparţii, c-avea preţuri omeneşti) şi cu nişte beri, seara târziu pe balcon, în timp ce ele vorbeau pe WhatsApp cu soră-mea despre Faţa Lungă (mă verificau, cum ar veni), ceea ce a scos la iveală şi ceea ce eu nu ştiusem, şi-anume că Natalie se căsătorise cu Vincent în Cape Martin în toamna lui 1999 şi plecaseră de-acolo spre Italia, în călătorie de nuntă, iar domnişoara de onoare a lui Natalie (adică soră-mea) plecase spre Sceaux, unde rămăsese-n vorbă c-un băiat (nu înţeleg de ce mie nu-mi spusese amănuntul ăsta atunci, dar li-l spunea lor acum!), „băiatul“ fiind, evident, olandez (ce-or avea olandezii ăştia de se topesc toate după ei?!), muncitor la parcul departamental. Adică muncea acolo în vacanţele dintre anii de studii, iar în rest stătea cu burta pe carte şi de-aia nu ieşise nimic până la urmă, zicea soră-mea pe WhatsApp (eu trăgeam cu urechea la ce vorbeau ele-n casă, că ăia micii adormiseră şi Amar tăcea ca un filosof) că de-ăştia harnici găsea destui în vremea aia, când voia să se distreze („Era prea băiat bun pentru mine“).

A doua zi şi-a treia zi ne-am dus la Disneyland, unde e clar cam cum ne-am distrat, Amar şi cu mine alergând după trei fetiţe care bifau prinţese (nevastă-mea şi Cătălina se luptau cu cel mic, c-avea colici), dar nu ne-am plâns, că asta fusese ideea de la bun început, să ne vedem ca să ducem copiii la Disneyland, pentru că, dacă trece vârsta asta, a poveştilor, ţara aia de hârtie nu mai are niciun haz; a patra zi am avut liber să mişun prin Paris, aşa cum de-acasă negociasem, dar a cincea ne-am plimbat împreună şi-a şasea ne-am întors la Bucureşti. În total, opt zile de Paris. Ăsta a fost tot concediul. Ce este într-adevăr de povestit este istoria de la Trocadero, din ziua a cincea, ciuliţi urechile, că e de-aia patriotică: mai întâi s-a râs copios de mine ca de ultima găină când am zis „Dar ce-o fi cu statuile astea penibile, că doar «Trocadero» e nume de berărie, nu de monument?!“. Amar doar a zâmbit politicos şi mi-a explicat că eu n-am cum să-i cunosc pe francezi, care-s nişte snamenii de oameni ce nu s-a pomenit: până nu se dau ei rotunzi cu vreo împrejurare în care i-au caftit pe unii mai mici şi mai amărâţi, n-au hodină. Aşa cum a zis el, aşa era: au căutat fetele pe net, c-aveau net pe telefoane (nu ca mine, care umblu căpiat după Wi-Fi peste tot unde merg), şi-a ieşit la iveală că mai întâi a fost un Trocadero undeva prin Spania (mardeală), apoi Trocadero ăsta din Paris (măgăoaie de prost-gust) şi abia apoi Trocadero ăla din Bucureşti, de la „coada calului“, unde m-am îmbătat eu cu bere şi rom după liceu şi-am făcut amor în toaletă (şi, evident, toate Trocadero-urile de pe planetă au fost tot aşa, Trocadero-uri de-ale treilea). Fierbeam de umilinţă, dar fata cea mare a lui Amar a venit cu ideea să se joace cu tati al ei „de-a copacii“ şi uite aşa l-am ars şi eu pe el, la rândul meu. Amar e un tată extraordinar, îşi iubeşte copiii ca pe lumina ochilor (de fapt, mult mai mult), face tot ce poate ca să le dea educaţii cât mai complete, cât mai diverse – printre altele, şi una arboricolă. Fetiţa alerga prin păduricea dintre Trocadero şi acvariu şi striga la fiecare copac („Tati, ăsta ce e?“), el o lăsa să ghicească, apoi o lămurea (când nu ghicea din a treia încercare). Numai bine că la unul s-au încurcat: şi fetiţa, şi Amar. Am păşit demn înainte: „Ăsta e alun turcesc“. Alte râsete. Amar mi-a explicat, milostiv, că alunul (noisetier) este aşa, un boschet, un buruian, un tufiş, un desiş, dar eu m-am uitat în ochii lui, dulce ca oţetul: „My old friend, this is a hazel tree“. Moment astral! Pe partea cealaltă a trunchiului (gros cât un butoi) era o plăcuţă de rău augur: Corylus colurna. Fetele au căutat pe telefoane, Amar s-a schimbat la faţă, fata lui cea mare i-a aruncat o privire de-aia ca de la fiică la tată, Amar mi-a aruncat mie o privire de-ailaltă, nimeni n-a mai zis nimic şi-am plecat la masă, că era târziu.

Ceea ce nu ştia niciunul, nici chiar nevastă-mea, e că, deşi alunul turcesc nu creşte în România şi creşte din belşug în Bosnia (mai ales la Sarajevo…), eu avusesem de-a face cu unul de-ăsta la Cluj. Un fost coleg din Londra şi-a făcut firmă de arboristică şi mă mai cheamă din când în când la muncă, la câte un job mai păcătos: trebuia lămurită o tanti de la primăria Clujului că acel alun turcesc este condamnat, că e mâncat pe dinăuntru şi-o să cadă la prima furtună, că nu toaletare trebuie acolo, ci doborâre şi replantare. N-am reuşit, Rack m-a chemat degeaba: tanti nu şi nu, că arborele face parte din patrimoniul oraşului, că a fost plantat pe vremea Imperiului, că provine din pepiniera nu ştiu cărui conte, mare binefăcător al Clujului, că la la la şi lu lu lu, am luat banii primăriei pe o toaletare fără niciun sens, alunul cel bătrân n-a căzut la prima furtună, a căzut la a doua şi-a stricat o maşină parcată, un gard de vilă şi-o cuşcă de câine. „Şi câinele?“, am întrebat. „Cânele o scăpat, trăzni-l-ar“, a zis dom’ patron.

Rack e cinofob, dar să rămână secretul nostru. Nu e ceva cu care să te lauzi.

Filit

Cartea asta a-nceput să se nască dintr-un telefon de la Florin Lăzărescu:

— Salut, Mihăiţă!

— Salut.

— Auzi, nu vrei să scrii o carte?

— Scriu deja o carte.

Scriam de zor la Jimmy, eram terminat, eram în transă.

— Ce carte?

— Ei, cu rulmenţi, cu tarozi, cu matriţe, cu fel şi fel de fleacuri…

— Lasă-le dracului de fleacuri şi scrie-o carte de care-am eu nevoie! Te plătesc; contract, frumos, îţi trimit banii-n cont, nu e nicio şmecherie la mijloc!

— Ce carte, Florine?!

— Povestea lui Vasile Pogor.

— Care Pogor? Ăla, cârciumarul?

— Niciun fel de cârciumar! Stai să-ţi zic.

Mi-a explicat, am înţeles, am bătut palma, am scris cartea, a citit Florin prima versiune, am rescris-o, mi-a dat banii, i-am băut, am terminat şi cartea mea şi-am trimis manuscrisul la Polirom, apoi am plecat la FILIT (mă invitase el, zicea că vine toată lumea bună, era şi păcat să nu mă duc), pe drum mi-a venit ideea: dacă pe biografia unui mort am luat un ban grămadă, oare cât aş lua pe biografia unui viu?! Patru zile şi trei nopţi, cât ţine festivalul, am tot sucit ideea pe-o parte şi pe alta, cu mare-mare grijă să n-o spun nimănui, să nu transpire niciun cuvinţel, că scriitorii-s mari hoţi, te fură cât ai clipi, ca Gogol pe Puşkin – nu de idee mi-ar fi părut rău, că ideile sunt gratis, dar mi-ar fi părut rău de bani. Erau câteva scule isteţe pe-acolo, era Iulian Ciocan, era Paul Cernat, era Tudor Ganea, era Cristi Fulaş, era Bogdan Răileanu, ca să-i numesc doar pe cei cu care m-am înţeles bine (la ăştia a trebuit să fiu cel mai atent, cel mai ferecat, cel mai lunecos, că scriitorii nu sunt oameni, sunt hiene!), am ieşit la bere şi cu genius loci al oraşului, cu Cip Ieşan adică, am tăcut vorbind toată seara, nu că nu m-aş pricepe la trebuşoara asta (pentru ce altceva mă plătesc cei de la revistă?). Am stat la Joujou cu Florin Cîntic, am înşirat la pahare muşcând din Dan Alexe (cu ce se poate compara bârfa literară?!), el sugea din trabuc, eu sugeam din idee. O căutam de părţi slabe cum caută ţărăncile găina de ou, nu-i găseam niciuna, ea creştea în mine ca aluatul bine frământat cu drojdie, am ajuns şi pe la editură pentru nişte semnături, Adrian Botez m-a privit puţin pieziş:

— Ce-i cu tine de zâmbeşti aşa?

— Cum zâmbesc?!

— Aşa, cu gura până la urechi. E vreo glumă şi nu vrei s-o spui?

Habar n-aveam că zâmbisem cu gura până la urechi! Mie mi se părea că fac pe profesionistul, pe ăla care semnează contracte cu editurile toată ziua, bună ziua; Adrian mă citise mai mult decât era cazul, am vrut să-mi iau moaca de-nmormântare şi să plec, dar m-a trimis la pozat, cic-avea nevoie de faţa mea ca s-o pună pe „clapeta unu“, indiferent ce înseamnă asta. Mi-am dat seama că nu mai puteam de nerăbdare, trebuia să demarez procedurile pe loc, m-am încuiat în camera de hotel şi-am pus mâna pe telefon. Am trimis mesaj text înainte, apoi am sunat după ce-am avut confirmarea că puteam suna:

— Alo, Săndel?

— Salut, mă!

— Săndele, nu te-am auzit de-un car de ani! Ce faci, eşti bine, sănătos?

— Mai bine nu se poate. Da’ cum de mă suni?

— Păi, ai zis că pot să te sun!

— Da, nu mă deranjezi, nu asta e problema. Dar, concret, de ce mă suni, că doar tu nu m-ai sunat niciodată în ăştia 20 de ani!

Se şi făcuseră 20?! Când se scurseseră anii ăştia, cum?!

— Băi Săndele! Ai dreptate, 20 de ani bătuţi pe muchie! Uite la ce m-am gândit!

— Ia să te-aud.

I-am expus lui Săndel ideea mea, a respins-o fără ezitare, mi-a închis, l-am sunat iar, nu mi-a răspuns, după o jumătate de oră m-a sunat el, întocmai cum preconizasem c-o să facă (de fapt, fusesem dispus să-i ofer o oră; n-a fost nevoie, mai bine):

— Şi pe cine-ar interesa, mă, biografia mea?

— Pe toată lumea. Aici, în România, e foame de modele, de reuşite, de self-made men, tineretul nu mai e aşa prost ca pe vremea mea, când pleacă în viaţă, vrea să ştie unde o să ajungă şi cam în cât timp. Viaţa ta e numai bună!

— Da, mă, da’ am şi muncit!

— De muncitori e plină lumea, Săndele, niciunul nu urcă până sus de tot. Înţelegi ce vreau să spun? Room at the top! Dacă nu inspiri tu, atunci cine?

— Mihăiţă, nu ştiu ce să zic. Toţi cocalarii îşi cumpără maşini second-hand şi se trag în poze cu ele, nu, mersi, nu-i de mine genul ăsta de publicitate!

— Săndele, cocalarii nu citesc cărţi! Nu lor li se adresează viaţa ta!

— Da’ cui?

— Ăstora tineri care vin din urmă. Sigur că unii-s de nimica buni, dar sunt şi creiere performante, care nu prea au de ce să se-agaţe ca să meargă mai departe, mai ales prin oraşele mai mici: politicieni, fotbalişti, manelişti, cam ăsta-i nivelul de reuşită pe care-l respectă părinţii lor. Ăştia micii chiar citesc, Săndele! E şi păcat să nu venim peste ei cu ceva gras, cu ceva valoros!

— Nu ştiu ce să zic, Mihăiţă, zău nu ştiu.

— Şi pe urmă, Săndele, ar mai fi o chestie: acolo-n stratosfera aia în care trăieşti tu, e ceva ce nu-ţi permiţi?

— Adică ce? Nu, nu prea. Bine, chestii d-astea, tablouri foarte scumpe, maeştri bine cotaţi… nu-mi permit un Vermeer, un Munch, un…

— Asta zic, Săndele!

— Asta zici, ce?

— Poţi cumpăra orice cu banii tăi în afară de arta cea mai cea, corect? Nu-i nimic, fă din viaţa ta o operă de artă! Fii peste ei, Săndele!

— Peste cine?

— Peste ăia cu care eşti în afaceri. Ce, ai bani mai mulţi ca toţi?

— Ei, nu ca toţi. Sunt peste unii, sunt sub alţii… aici sus e altă lume, cu alte reguli, nu e chiar aşa de simplu.

— Nu zic că-i simplu, Săndele; zic c-ar fi şi păcat! Te-ai luptat atâta s-ajungi sus şi ce rămâne din lupta ta, din reuşitele tale, dacă nu află poporenii de ele? O notiţă în Ziarul Financiar, asta rămâne! „Marele om de afaceri de origine română, mai puţin cunoscut publicului nostru, a decedat în urma unui…“

— În urma unui ce?

— De unde să ştiu eu? În urma unui exces de icre negre! De unde să ştiu eu cu ce vă luaţi voi zilele când vi se face lehamite de viaţă?!

Săndel râdea, binedispus:

— Icre negre, ă?

— Mă rog, am zis şi eu. Înţelegi tu!

— Înţeleg. Auzi, da’ mie ce-mi iese?

— Facem un contract, cum fac toţi ăştia marii, Agassi, Ibrahimović, Tyson, care-or mai fi: tu iei drepturile de autor, eu iau o sumă fixă, o stabilim noi doi, mucles, nu ştie nici vântul, nici pământul. La Polirom am eu intrare, vorbesc cu oamenii mei de-acolo, dacă eşti de acord, treaba e ca şi făcută.

— Cât la sută dau ăştia?

— Nu dau mult, dar trebuie să mai ai în vedere două lucruri: traducerile şi ecranizările.

— Păi, crezi că povestea mea se pretează la…?

— Săndele! Dac-o scriu eu! Ce dracu’, mă, despre ce vorbim aici? Ia gândeşte-te la prostul ăla de Henri Charrière, la cum s-a umplut de bani, nenorocitul! Păi, pe unul ca ăla îl baţi doar c-o mână, Săndele, dacă-ţi pui mintea!

— Eu, dar tu?

— Eu îl bat fără nicio mână, numai să fii de acord! Bine, nu pe el, pe ăl de i-a scris cartea, pe ghostwriter zic.

— Cum?

— Ghostwriter, prête-plume, aşa li se zice la ăştia. Unii-s buni, nu contest, da’ pot să-i fac pe toţi, la o adică. Ce zici, facem treaba?

— Ştiu şi eu?

— Mai sunt şi vacile alea.

— Care?

— Lasă că ştii tu care! E momentul să le-o dai în bot, să se-nveţe minte. Dacă nu publici o carte, ceva simplu şi de efect, Ma vie, să zicem, o să se ascundă toată viaţa după deget. Dar după ce pui cartea pe piaţă… să le vezi atunci cum fac ca trenu-n gară!

— Asta chiar că n-ar fi o idee rea…

— Plus căcănarii ăia de la Braşov!

— Îi şi uitasem…

— Nu, nu-i uitasei.

— Nu, dar ca şi cum.

— Facem?

— La ce sumă te-ai gândit?

— Depinde în cât timp o scriu. O mie cinci sute pe lună e bine? Cam atât e un salariu într-o agenţie de publicitate, la nivelul meu; decât să muncesc pentru fabricanţii de pufarine, mai bine muncesc la cartea ta, mi se pare mai cinstit. Şi pentru tine, şi pentru mine, şi pentru pufarine!

— Dolari?

— Euro. Aici în Europa se calculează-n euro.

— Şi cât o să-ţi ia?

— Nu ştiu ce să zic, Săndele. Depinde mult de inspiraţie, de cât timp îmi lasă familia, patronul de la revistă… ar trebui să mă bag pe concediu fără plată de la firma asta unde sunt acum cu juma’ de normă…

— Cât?

— Nuş ce să zic. Între şase luni şi un an.

— Mmm… nu-mi convine. Nu-mi plac neclarităţile. Nouă mii, banul jos, dacă primesc manuscrisul în şase luni, nicio zi în plus.

— Adică mi-i dai după ce-ţi trimit manuscrisul?

— Exact.

— Nu e corect aşa. Am nevoie de banii ăştia ca să scriu cartea, Săndele, nu ca să mă joc!

— Nu pot să-ţi dau banii înainte. E chiar stupid!

— Uite cum facem: îţi trimit planul cărţii, capitole, subcapitole, tot, şi-mi dai jumătate din bani. Cealaltă jumătate când trimit manuscrisul complet.

— Nope. Îmi trimiţi planul şi primele capitole scrise şi-ţi trimit prima tranşă.

— Un sfert din sumă?

— 20%. Lucrezi şi-mi trimiţi… câte capitole anvizajezi?

— Cam 30. Poate mai puţine, probabil mai puţine!

— Hai să zicem 25. Trimiţi planul şi primele cinci capitole, îţi bag în cont o mie opt sute. Mergem aşa până la ultimele cinci capitole, pe care nu-ţi mai dau nimic; restul de bani îl vezi când am cartea tipărită.

— Asta înseamnă şase luni ale mele plus cât i-o lua editurii să-şi facă treaba!

— Cu atât mai bine, aşa sunt sigur că stai cu gura pe ei, că e şi interesul tău la mijloc. O să fie cu poze?

— Nu. Pentru piaţa românească de carte, o biografie cu poze este mult prea scumpă. E cea mai mică piaţă de carte din toată Uniunea Europeană!

— Lasă, nu contează, o să pregătesc eu poze pentru ediţia în franceză, acolo ştiu pe cine trebuie, nu asta e problema. Numai să-mi dai tu o carte bună, să am ce da la tradus!

— Săndele!

— Bine, bine! Tot isteric ai rămas, nu te-ai schimbat deloc. Rămâne aşa?

— Nu prea-mi convine, dar da. Rămâne.

— Aşa, mă! Altfel, tu ce mai faci? Bine, sănătos?

— Sănătos şi nu prea. M-am însurat, am şi-un copil… acum sunt în Iaşi, cu nişte treabă, am poimâine zborul de-ntoarcere.

— Iaşi! N-am mai fost de… lasă. Mai trăieşte Joujou?

— Trăieşte, cum. Am fost ieri la el, am băut bere. E frumos, dar cam înghesuit.

— Lasă, nu-mi spune mie cum e! Trimiţi prima tură într-o lună?

— Maximum două.

— Deloc nu te-ai schimbat. Fugi de muncă ca de dracu’… hai, că trebuie să plec. Ai grijă de tine, Mihăiţă! Şi de cartea mea, ne-am înţeles?

— Ne-am. Şi tu de tine, Săndele!

— Spor!

— Ura.

Se făcuse, bătuserăm palma; nu-mi venea să cred! Mai să dansez de bucurie, să fac cine ştie ce nebunie, să dau bani la cerşetori (n-am dat în viaţa mea); m-am dus în cortul FILIT din Piaţa Unirii şi m-am îmbătat rangă c-un belgian, unul Nagayo Taniguchi, cu care m-am înţeles minunat, măcar că nici el nu vorbea româna, nici eu belgiana (sau poate tocmai de-aia). A doua zi m-am trezit cu capul greu şi c-un gust de căcăreze-n gură, numai bine când ciocănea nevastă-mea la uşa camerei: venise de la Bucureşti neanunţată, special ca să-mi facă o surpriză. Mi-a făcut, bunînţeles că mi-a făcut, dar nici chiar surpriza ei n-a putut să-mi strice bucuria c-aveam iar de lucru la o carte. Şi ce carte! Cartea!

Am lăsat-o la safari prin magazine, m-am dus iar la cort, m-a luat cu maşina un voluntar ca să mă ducă la Paşcani, să le vorbesc elevilor de la „Sadoveanu“ despre. M-am riscat aşa cum eram, cu capul mare şi fără nici cea mai mică idee despre ce anume se aşteptau oamenii să audă de la mine, norocul s-a numit Viorel Ilişoi, reporterul: fuseserăm făcuţi „echipa specială de Paşcani“ de către cei de la FILIT, deşi nu ne cunoscuserăm până atunci (sau poate tocmai de-aia?!), Viorel i-a luat la vorbe pe liceeni, i-a încântat, i-a fermecat, i-a adus unde voia el, mă simţeam ca Mowgli minunându-se cum Kaa aruncă vraja asupra tuturor, Bandar-log, Bagheera, Baloo, toţi au căzut seceraţi ca spicele… toţi în afară de mine. Prin redacţie văzusem şi alţi maeştri desfăşurându-şi volutele verbale, fusesem vaccinat din timp. Când m-am trezit din visare, m-am pomenit că o fată mai înfiptă tocmai întreba de ce domnul scriitor „cel slăbuţul, cu bretele“ nu zice şi el ceva, dacă tot a venit?! M-am scuturat de toropeală, am luat un laser d-ăla micul, de jucărie, şi le-am arătat pe hartă ce proiect de carte am eu în cap („Carte de călătorii, copii, că astea se vând!“), pe ruta Timişoara – Arad – Salonta – Oradea – Aleşd – Şimleu – Dej – Năsăud – Bistriţa – Vatra Dornei – Câmpulung Moldovenesc – Paşcani – Iaşi – Huşi – Galaţi – Brăila – Tulcea – Medgidia – Bucureşti, dar din păcate nu i-am convins: de ce ziceţi, domnu’ scriitor, că se vând cărţile de călătorii? Păi, le-am zis, toţi oamenii ar vrea să se plimbe de colo colo, dar nu prea au bani, aşa că mai bine călătoresc cu mintea, dacă autorul îşi face bine treaba şi dă o carte bună, „lipicioasă“, decât să nu călătorească deloc (asta le-a plăcut). Când m-au întrebat (un băiat a fost, de data asta, unul cu ochelari, un timid care şi-a făcut curaj) de ce aş include oraşul lor în romanul de călătorie („Pe la noi nu prea e nimic de văzut“), am răspuns că-n Paşcani petrecusem cândva o noapte la puşcărie (în arestul poliţiei feroviare, mai exact), nu se poate s-o las nepovestită – asta nu le-a mai plăcut. Habar n-aveau liceenii aceia cât m-ajută: după ce s-a spart agapa, mi-am dat seama că tocmai avusesem înaintea ochilor publicul-ţintă al cărţii lui Săndel, „targetul“, cum ar fi spus el, dac-ar fi spus. Cumva, ei aveau acelaşi rol social pe care-l au studenţii ieşeni sau clujeni sau bucureşteni: erau elita unui oraş mic. Îşi proiectau viitorul asupra Lumii, nu asupra Paşcaniului, dar acel viitor era încă nebulos, doar contururi, speranţe, visuri; în rest, pâcle, ceţuri, neguri. Foarte bine! Veneam peste ei cu biografia lui Săndel! Win-win. Mereu mi-a plăcut să cred că-s un făcător de bine – cu condiţia să-mi iasă şi mie ceva.