2005, 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3564-1

ISBN PDF: 978-973-46-3565-8

ISBN print: 978-973-46-3489-7

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Paul Gauguin (1848-1903), Autoportret cu pălărie, 1893

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Romancier, dramaturg şi autor de proză scurtă, W(ILLIAM) SOMERSET MAUGHAM (1874-1965) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori britanici ai secolului XX. Studiază literatura şi filozofia la Universitatea din Heidelberg, apoi medicina la Londra. În 1917, în timpul Revoluţiei Ruse, întreprinde activităţi de spionaj în Rusia pentru British Intelligence, experienţă reflectată mai târziu în volumul de povestiri Ashenden sau agentul britanic (1928), considerat piatra de temelie a literaturii de spionaj contemporane, care i-a influenţat pe maeştrii genului – Graham Greene, John Le Carré sau Ian Fleming. Debutează cu romanul Liza din mahalaua Lambeth (1897; Polirom 2011), urmat de Robie (1915; Polirom, 2008), care îi aduce un succes fulgerător, Luna şi doi bani jumate (1919, probabil cea mai faimoasă carte a sa), Vălul pictat (1925; Polirom, 2005, 2011), Plăcerile vieţii (1930; Polirom, 2006), Vila de pe colină (1941), Tăişul briciului (1944), Catalina (1948; Polirom, 2011). Celebrele sale povestiri, reunite în volume precum
A tremurat o frunză (1921) sau Şase povestiri la persoana întâi singular (1931), considerate capodopere ale literaturii engleze, au inspirat numeroase ecranizări. În 1947 se instituie Somerset Maugham Award, premiu care se acordă anual unui autor britanic sub treizeci şi cinci de ani.

I

Când l-am cunoscut pe Charles Strickland, mărturisesc că nici măcar o clipă n-am remarcat la el ceva ieşit din comun. Şi totuşi în zilele noastre se vor găsi doar puţini oameni care să-i nege măreţia. Nu mă refer la acea măreţie dobândită de politicianul norocos sau de militarul victorios. Aceasta este o calitate care ţine mai degrabă de poziţia pe care-o ocupă decât de omul ca atare, iar orice schimbare a împrejurărilor poate să o reducă la proporţii foarte discrete. Prea adesea se vede că prim-ministrul care a căzut de la putere a fost doar un orator pompos, iar generalul fără armată nu e decât eroul domesticit al unui târguşor. În schimb, măreţia lui Charles Strickland era autentică. Se prea poate să nu vă placă arta lui, dar în orice caz nu puteţi să-i refuzaţi omagiul interesului dumneavoastră. El te tulbură şi-ţi reţine atenţia. A trecut timpul de când era pur şi simplu ţinta batjocurii – şi a-l apăra nu mai este o excentricitate, după cum a-l lăuda nu mai e o perversitate. Defectele îi sunt acceptate ca un complement necesar al meritelor sale. E încă discutabil locul său în artă, iar adulaţia admiratorilor lui este poate la fel de capricioasă ca şi defăimările detractorilor. Dar un lucru nu poate fi în nici un caz pus sub semnul întrebării, şi anume că avea geniu. După părerea mea, lucrul cel mai interesant în artă este personalitatea artistului, iar dacă aceasta este ieşită din comun, sunt gata să iert o mie de defecte. Presupun că Velázquez a fost un pictor mai bun decât El Greco, dar obişnuinţa începe să-ţi tocească admiraţia pentru el, în schimb Cretanul – senzual şi tragic – oferă misterul sufletului său ca o jertfă pe un altar. Artistul – pictor, poet sau muzician –, prin ornamentaţia sa sublimă ori frumoasă, satisface simţul estetic, dar acesta este înrudit cu instinctul sexual şi împărtăşeşte ceva din barbaria acestuia. Artistul însă îşi jertfeşte ofranda superioară a propriei lui fiinţe. Urmărirea acestei taine are ceva din fascinaţia unui roman poliţist. Este o enigmă care împarte cu universul meritul de a nu avea nici un răspuns: până şi cele mai puţin semnificative dintre operele lui Strickland sugerează o personalitate stranie, chinuită şi complexă. Şi cu siguranţă că tocmai aceasta îi împiedică până şi pe aceia cărora nu le plac tablourile lui să se arate indiferenţi faţă de ele. Tocmai aceasta a stârnit atâta curiozitate şi interes pentru viaţa şi persoana lui.

Abia la patru ani după moartea lui Strickland a scris Maurice Huret articolul acela din revista Mercure de France care l-a salvat pe pictorul necunoscut de la uitare şi a deschis calea glorioasă pe care au urmat-o mai mult sau mai puţin docili alţi autori. Vreme îndelungată nici un critic nu s-a bucurat în Franţa de o autoritate mai incontestabilă şi era imposibil să nu fii impresionat de afirmaţiile pe care le făcea Huret. Ele păreau extravagante, dar judecăţi ulterioare i-au confirmat aprecierile, iar reputaţia lui Charles Strickland este acum bine şi solid întemeiată pe liniile trasate de critic. Aripile pe care le-a prins această reputaţie constituie una dintre împrejurările cele mai romantice din istoria artei. Dar eu nu-mi propun să mă ocup de opera lui Charles Strickland decât în măsura în care are o legătură cu persoana lui. Nu pot fi de acord cu pictorii care susţin cu aroganţă că amatorul e incapabil să înţeleagă ceva din pictură şi că el îşi poate manifesta aprecierea faţă de operele lor prin tăcere şi carnetul de cecuri. Doar o prejudecată grotescă vede în artă un simplu meşteşug pe care nu-l poate înţelege pe deplin decât meşteşugarul: arta este o manifestare a emoţiei, iar emoţia vorbeşte o limbă pe care o poate înţelege oricine. Voi accepta însă ideea că un critic care nu are cunoştinţe practice despre tehnicile picturii va putea rareori să spună ceva cu adevărat valoros pe această temă, şi într-adevăr eu sunt întru totul ignorant în materie de pictură. Din fericire, nu e nevoie să risc pornind într-o asemenea aventură deoarece prietenul meu, domnul Edward Leggatt, scriitor foarte capabil şi totodată pictor admirabil, a epuizat pur şi simplu subiectul operei lui Charles Strickland discutându-l într-o cărticică¹ – un exemplu fermecător de stil, de fapt al unui stil care este cultivat în chip mai fericit în Franţa decât în Anglia.

În articolul său celebru, Maurice Huret a prezentat o schiţă a vieţii lui Charles Strickland, bine plănuită, în aşa fel încât să trezească pofta curioşilor. Cu pasiunea lui dezinteresată pentru artă, el a avut o dorinţă reală de a atrage atenţia celor înţelepţi asupra unui talent care era în cel mai înalt grad original; dar domnul Huret era un gazetar mult prea bun ca să nu-şi dea seama că „interesul uman“ i-ar da posibilitatea să-şi atingă mai uşor scopul. Şi când cei care veniseră în contact cu Strickland în trecut, scriitorii care-l cunoscuseră la Londra, pictorii care-l întâlniseră în cafenelele din Montmartre, au descoperit spre marea lor uimire că omul în care ei nu văzuseră decât un artist fără succes ca oricare altul avea un geniu autentic şi că ei îşi frecaseră coatele de el, au început să apară în revistele din Franţa şi din America o serie de articole, amintirile unuia, aprecierile altuia, care au adăugat la notorietatea lui Strickland curiozitatea publicului – fără însă a izbuti s-o satisfacă pe deplin. Subiectul era generos şi în impozanta sa monografie² harnicul Weitbrecht-Rotholz a reuşit să înşire o listă remarcabilă de autorităţi în materie.

Neamul omenesc are o apetenţă înnăscută pentru mit. Pasiunea pentru mituri pune stăpânire cu lăcomie asupra oricăror evenimente surprinzătoare sau misterioase din cariera acelora care s-au distins cât de cât de semenii lor şi inventează o legendă de care apoi ataşează o credinţă fanatică. Este protestul romantismului idilic împotriva banalităţii vieţii. Evenimentele legendare devin cel mai valabil paşaport al eroului către nemurire. Filosoful ironic reflectează zâmbind că Sir Walter Raleigh³ este întronat mai sigur în amintirea omenirii pentru că şi-a întins pelerina dinaintea Reginei Fecioare pentru ca aceasta să păşească pe ea, mai degrabă decât pentru că a purtat numele flotei englezeşti în ţări nedescoperite până atunci. Charles Strickland a dus o viaţă obscură. A izbutit să-şi facă mai degrabă duşmani decât prieteni. Aşadar, nu este ciudat că cei care au scris despre el şi-au împletit amintirile firave cu o fantezie bogată, şi este evident că puţinul care se ştia despre el era destul ca să ofere prilej de afirmare scribului romantic. Multe lucruri din viaţa lui au fost stranii şi teribile, în caracterul său exista ceva scandalos, iar soarta pe care a avut-o a cuprins nu puţine elemente patetice. La timpul potrivit s-a născut o legendă plină de atâtea amănunte, încât un istoric înţelept ar fi şovăit s-o conteste.

Dar cu siguranţă că reverendul Robert Strickland e departe de a fi un istoric înţelept. El a scris biografia lui Charles Strickland⁴ în mod declarat „pentru a îndepărta anumite concepţii greşite care s-au răspândit“ cu privire la ultima parte a vieţii tatălui său şi care „au adus multă durere unor persoane care trăiesc încă“. Este evident că în relatarea general acceptată a vieţii lui Strickland erau multe lucruri care puteau să jeneze o familie respectabilă. Am citit opera aceasta cu mult amuzament şi mă felicit pentru asta întrucât, de fapt, cartea este incoloră şi plicticoasă. Domnul Strickland a făcut portretul unui soţ şi tată excelent, unui om blând, harnic, cu înclinaţii morale. Clericul modern a deprins din studiul ştiinţei care cred că se numeşte exegeză o uşurinţă uimitoare de a explica lucrurile neplăcute scuzându-le, dar subtilitatea cu care reverendul Robert Strickland a „interpretat“ toate faptele din viaţa tatălui său, pe care un fiu bun poate considera convenabil să şi le amintească, ar trebui cu siguranţă să-l ducă la timpul potrivit până la rangurile cele mai înalte ale Bisericii. Parcă îi şi văd picioarele musculoase înfăşurate în ghetrele episcopale. A fost o operă îndrăzneaţă, poate chiar nobilă, întrucât este probabil că legenda general acceptată contribuise în bună măsură la sporirea reputaţiei lui Strickland. Într-adevăr, sunt mulţi oameni care au fost atraşi spre arta lui de faptul că-i detestau caracterul ori de compătimirea cu care i-au privit moartea; iar eforturile bine intenţionate ale fiului i-au răcit de tot pe admiratorii tatălui său. Nu este un simplu accident faptul că atunci când una dintre operele cele mai importante ale acestuia, Samariteanca⁵, a fost vândută de către galeria Christie’s curând după discuţia stârnită de publicarea biografiei domnului Strickland, tabloul a obţinut cu două sute treizeci şi cinci de lire mai puţin decât preţul cu care îl cumpărase cu nouă luni înainte un distins colecţionar a cărui moarte subită a dus la revânzarea tabloului la licitaţie. Poate că forţa şi originalitatea lui Charles Strickland nu ar fi suferit această răsturnare a balanţei dacă remarcabila apetenţă mito-poetică a omenirii n-ar fi dat la o parte cu enervare o poveste care-i dezamăgea toată pofta ei de extraordinar. Curând după aceea, dr. Weitbrecht-Rotholz a produs opera care a potolit în sfârşit toate îndoielile iubitorilor de artă.

Dr. Weitbrecht-Rotholz aparţine acelei şcoli de istorici care cred că natura omenească e nu doar cum nu se poate mai rea, dar chiar mai rea decât se crede; şi fără îndoială că cititorul se bucură mai degrabă de lectura distractivă ieşită din condeiele lor, decât de cea ivită din condeiele scriitorilor care au plăcerea maliţioasă de a înfăţişa marile figuri romantice drept adevărate modele de virtuţi domestice. În ceea ce mă priveşte, mi-ar părea foarte rău să cred că între Antoniu şi Cleopatra nu au fost decât tratative economice; şi mi-ar trebui mult mai multe dovezi decât s-ar putea oferi, slavă Domnului, pentru a mă convinge că împăratul Tiberiu a fost un monarh la fel de pur ca regele George al V-lea al nostru. Dr. Weitbrecht-Rotholz a descris biografia nevinovată publicată de reverendul Robert Strickland în termeni de o asemenea natură, încât nu-ţi poţi stăpâni un oarecare sentiment de compătimire pentru nefericitul preot. Reticenţa lui decentă este stigmatizată ca ipocrizie, frazele lui alambicate sunt etichetate fără cruţare drept minciuni, iar tăcerea lui este insultată cu termenul de înşelăciune. Şi pe baza micilor păcate condamnabile la un autor, dar scuzabile la un fiu, istoricul german acuză întreaga rasă anglo-saxonă de pudoare exagerată de mironosiţă, de înşelătorie, pretenţii nemăsurate, necinste, viclenie şi slabă pricepere culinară. Personal, mie mi se pare că domnul Strickland a fost nechibzuit respingând relatarea destul de curentă şi acceptată a unor oarecare „neplăceri“ între tatăl şi mama sa, afirmând că, într-o scrisoare trimisă de la Paris, Charles Strickland o descrisese drept „o femeie admirabilă“, întrucât dr. Weitbrecht-Rotholz a putut să tipărească scrisoarea în facsimil şi pasajul incriminat spune de fapt aşa: „S-o ia dracul pe nevastă-mea. E o femeie admirabilă. Aş da oricât s-o ştiu în iad“. În zilele ei de glorie nu aşa trata Biserica dovezile neconvenabile.

Dr. Weitbrecht-Rotholz a fost un admirator entuziast al lui Charles Strickland şi nu exista nici un fel de primejdie ca el să-l absolve de defecte. Avea un ochi care nu dădea niciodată greş pentru mobilurile vrednice de dispreţ ale unor acţiuni ce poartă înfăţişarea nevinovăţiei. Era nu numai cercetător al artei, ci şi psihopatolog, drept care subconştientul îi ascundea prea puţine taine. Nici un mistic nu a văzut vreodată sensuri mai profunde în lucrurile banale. Misticul vede inefabilul, iar psihopatologul vede negrăitul. Există o fascinaţie cu totul deosebită în observarea entuziasmului cu care autorul savant scormoneşte toate împrejurările ce-i pot discredita eroul. Parcă i se încălzeşte inima când poate scoate la iveală vreun exemplu de cruzime sau de meschinărie şi el exultă pur şi simplu, ca inchizitorul la autodaféul unui eretic, când printr-o poveste uitată poate face de ruşine pietatea filială a reverendului Robert Strickland. Zelul său a fost uluitor. Nici un amănunt nu a fost prea mărunt pentru a-i scăpa atenţiei şi puteţi fi sigur că dacă Charles Strickland a lăsat neachitată o notă de plată de la spălătorie ea va fi prezentată in extenso, iar dacă a omis să înapoieze un împrumut de cinci şilingi, nici un detaliu al acestei tranzacţii nu-i va scăpa biografului.

II

De vreme ce s-a scris atât de mult despre Charles Strickland, ar putea părea inutil să mai scriu şi eu. Monumentul unui pictor este opera lui. E adevărat că l-am cunoscut mai îndeaproape decât majoritatea oamenilor. L-am întâlnit prima dată înainte de a fi pictor şi l-am văzut destul de des în cursul anilor grei pe care i-a petrecut la Paris. Dar nu presupun că mi-aş fi aşternut pe hârtie amintirile dacă soarta schimbătoare a războiului nu m-ar fi dus până în Tahiti. După cum ştie toată lumea, acolo şi-a petrecut el ultimii ani ai vieţii. Şi acolo am dat peste oameni care i-au fost apropiaţi. Mă aflu în situaţia de a putea face lumină tocmai asupra acelei părţi din tragica sa carieră care a rămas necunoscută.

Dacă cei care cred în măreţia lui Strickland au dreptate, naraţiunile personale ale celor care l-au cunoscut în carne şi oase nu pot fi inutile. Ce n-am da noi pentru amintirile unei persoane care l-ar fi cunoscut pe El Greco la fel de bine cum l-am cunoscut eu pe Strickland?

Dar nu-mi caut refugiul în asemenea scuze. Am uitat cine a recomandat oamenilor că pentru binele sufletului lor trebuie să facă în fiecare zi două lucruri care le displac; a fost, de bună seamă, un înţelept şi preceptul respectiv l-am urmat cu scrupulozitate, căci în fiecare zi m-am sculat şi m-am culcat; dar în firea mea există o undă de ascetism şi săptămână de săptămână mi-am supus carnea unor mortificări încă şi mai aspre. Nu am omis niciodată să citesc suplimentul literar al ziarului The Times. Este o disciplină salutară să ţii seama de marele număr de cărţi publicate, de speranţele frumoase pe care autorii le leagă de simpla lor tipărire şi soarta care le aşteaptă. Câte şanse ar putea avea vreuna dintre aceste cărţi să-şi croiască drum către marele public? Iar cărţile de succes sunt numai succese de un sezon. Dumnezeu ştie prin câte chinuri a trecut autorul, câte experienţe amare a avut, câte strângeri de inimă a îndurat pentru a oferi unui cititor întâmplător câteva ore de relaxare sau posibilitatea de a-şi omorî plictiseala unei călătorii. Iar dacă aş putea judeca lucrurile pe baza recenziilor, multe dintre aceste cărţi sunt bine scrise, cu deosebită grijă. Compunerea lor a absorbit o cantitate imensă de gânduri. Uneori chiar a avut nevoie de strădaniile intense ale unei vieţi întregi. Morala pe care o deduc este că scriitorul trebuie să-şi caute răsplata în plăcerea operei lui şi în eliberarea de povara gândurilor lui şi, arătându-se indiferent faţă de orice alt lucru, el nu trebuie să ţină seama nici de laude, nici de critici, nici de eşecuri, nici de izbânzi.

Acum a venit războiul, aducând cu el o schimbare de atitudine. Tineretul s-a întors către zeii pe care noi, cei născuţi mai demult, nu i-am cunoscut, şi se poate vedea deja direcţia în care se vor îndrepta cei ce vor veni după noi. Generaţia mai tânără, conştientă de puterea ei şi totodată tumultuoasă, a încetat să mai bată pe la uşi. Ea a dat buzna înăuntru şi ne-a ocupat scaunele pe care şedeam. Văzduhul vibrează de ţipetele ei zgomotoase. Câţiva dintre cei mai vârstnici, imitând clovneria şi giumbuşlucurile tinereţii, se străduiesc să se convingă că încă nu şi-au trăit traiul. Ţipă şi ei alături de cei mai zgomotoşi entuziaşti, dar strigătul lor de luptă sună spart. Sunt ca nişte biete dame îmbătrânite care, cu ajutorul rujului, fardurilor şi pudrei, printr-o veselie stridentă, încearcă să-şi recapete iluzia tinereţii. Cei mai înţelepţi îşi urmează însă drumul cu o graţie decentă. În zâmbetul lor potolit există o ironie indulgentă. Îşi amintesc că şi ei au călcat în picioare, cu tot atâta gălăgie şi cu tot atât dispreţ, o generaţie sastisită, şi prevăd că aceşti bravi purtători de torţe vor ceda la rândul lor locul altora. Nu există ultimul cuvânt într-o asemenea privinţă. Noua evanghelie era deja veche când Ninive îşi înălţa spre cer măreţia. Aceste cuvinte îndrăzneţe care le par atât de noi celor ce le rostesc au fost spuse cu accente repetate aproape fără schimbare de o sută de ori până atunci. Pendulul se leagănă înainte şi înapoi. Cercul se împlineşte încă o dată şi încă o dată.

Uneori un om supravieţuieşte multă vreme unei epoci în care şi-a avut locul lui până în alta care îi este necunoscută, şi atunci celor curioşi li se oferă unul dintre cele mai ciudate spectacole din comedia umană. De pildă, cine se mai gândeşte acum la George Crabbe⁶? În vremea lui a fost poet celebru şi lumea i-a recunoscut geniul cu o unanimitate devenită destul de rară în complexitatea superioară a vieţii moderne. El îşi învăţase meşteşugul la şcoala lui Alexander Pope⁷ şi îşi scria poveştile morale în distihuri rimate. Apoi a venit Revoluţia Franceză, au venit războaiele napoleoniene, şi poeţii au început să cânte altfel de cântece. Domnul Crabbe a continuat să scrie poveşti morale în distihuri rimate. Cred că trebuie să fi citit versurile celor tineri care făceau atâta zarvă în lume şi presupun că le găsise slăbuţe. Bineînţeles că multe dintre ele aşa şi erau. Dar odele lui John Keats şi ale lui Wordsworth, vreo două poezii de-ale lui Coleridge şi încă vreo câteva de-ale lui Shelley dezvăluiau tărâmuri vaste ale spiritului pe care nu le explorase nimeni până atunci. Domnul Crabbe era mort de mult, dar domnul Crabbe continua să scrie poveşti morale în distihuri rimate. Am citit şi eu pe apucate scrierile generaţiei mai tinere. Se prea poate ca printre aceşti poeţi să mai fie vreun Keats la fel de fervent, vreunul mai eteric decât Shelley care să fi publicat deja versuri pe care lumea va binevoi să şi le amintească. N-aş şti să spun. Le admir lustrul – tinereţea lor este deja desăvârşită, încât pare absurd să vorbim de promisiuni –, mă minunez de stilul lor atât de bine lucrat; dar în pofida producţiei copioase (vocabularul lor sugerează că au umblat încă din leagăn cu dicţionarul de sinonime numit Rogets Thesaurus), mie nu-mi spun nimic. După părerea mea, ei ştiu prea multe şi simţămintele lor sunt prea evidente; nu înghit uşor entuziasmul debordant cu care mă bat ei pe umăr sau emoţia cu care se năpustesc la pieptul meu; pasiunea lor mi se pare puţin anemică, iar veselia lor, puţin cam banală. Nu le savurez. Sunt un demodat. Voi continua să scriu poveşti morale în distihuri rimate. Dar aş fi de trei ori mai prost dacă aş face-o pentru alt scop decât simpla mea distracţie.

III

Însă toate acestea au fost doar o paranteză.

Eram foarte tânăr când am scris prima mea carte. Din fericire pentru mine, a stârnit atenţia şi diferite persoane au dorit să mă cunoască.

Nu fără melancolie rătăcesc acum printre amintirile din lumea literară a Londrei, căreia i-am fost prezentat sfios, dar plin de dorinţe şi entuziasm. A trecut multă vreme de când o frecventam şi, dacă romanele care-i descriu ciudăţeniile actuale sunt exacte, atunci înseamnă că s-au schimbat multe în această lume. Chiar şi locurile ei de întâlnire s-au schimbat. Cartierele Chelsea şi Bloomsbury au luat locul cartierelor Hampstead, Notting Hill Gate şi al celebrei High Street, Kensington. Pe atunci era un semn de distincţie să nu fi împlinit patruzeci de ani, dar acum a avea peste douăzeci şi cinci e pur şi simplu absurd.

În acea vreme noi ne cam jenam de emoţiile noastre şi teama de ridicol tempera formele mai evidente de pretenţiozitate. Nu cred că în acea boemă rafinată exista un cult prea intens al castităţii, dar nici nu-mi amintesc de o promiscuitate atât de crudă ca aceea care pare să fie practicată în zilele noastre. Nouă nu ni se părea o ipocrizie să tragem perdeaua unei tăceri decente asupra cazurilor când mai călcam pe alături. Nu spuneam lucrurilor pe nume şi mai ales nu foloseam cuvinte grosolane pentru tot ceea ce făceam. Femeia încă nu-şi căpătase pe deplin drepturile.

Locuiam pe lângă Gara Victoria şi-mi amintesc de lungile drumuri cu omnibuzul până la casele ospitaliere ale literaţilor. În timiditatea mea, de multe ori umblam în sus şi-n jos pe stradă până când îmi luam inima în dinţi să apăs pe butonul soneriei. Iar atunci, pur şi simplu bolnav de spaimă, eram poftit într-o încăpere neaerisită, înţesată de oameni. Eram prezentat unei celebrităţi după alta şi cuvintele amabile pe care le spuneau despre cartea mea mă făceau să mă simt îngrozitor de stânjenit. Aveam senzaţia că toţi aşteaptă de la mine să spun lucruri inteligente, iar eu nu izbuteam să găsesc nici o vorbă de spirit decât după sfârşitul petrecerii. Încercam să-mi ascund jena servind oaspeţilor ceştile cu ceai şi tartine cu pâine cu unt, destul de prost tăiate. Nu voiam să mă bage nimeni în seamă, pentru a putea observa în linişte aceste fiinţe celebre şi pentru a putea asculta lucrurile inteligente pe care le debitau.

Îmi amintesc de femei imense şi ţepene, cu nasul mare, cu ochi rapace, care îşi purtau hainele de parcă ar fi fost o armură. Îmi mai amintesc şi de fete bătrâne, mărunţele ca nişte şoricei, cu glasuri blânde şi privirea isteaţă. Mă fascina întotdeauna încăpăţânarea cu care îşi păstrau mănuşile când mâncau pâine prăjită cu unt şi observam cu admiraţie nepăsarea cu care îşi ştergeau degetele de tapiseria scaunelor când li se părea că nu le vede nimeni. Cred că lucrul acesta nu prea îi pria mobilei, dar presupun că şi gazda se răzbuna pe mobila prietenelor când le întorcea vizita.

Unele dintre ele erau îmbrăcate după ultima modă şi spuneau că nici în ruptul capului nu pot înţelege de ce trebuie să-ţi neglijezi ţinuta pur şi simplu pentru că ai scris un roman. Dacă ai un corp frumos, trebuie să-l pui în evidenţă la maximum, iar un pantof elegant pe un picior mic nu l-a împiedicat niciodată pe un editor să-ţi publice „materialul“. Altele însă socoteau această atitudine frivolă şi purtau „ţesături decorative“ şi bijuterii primitive. Bărbaţii nu erau decât rareori excentrici. În înfăţişarea lor încercau să arate cât mai puţin a scriitori. Doreau să fie luaţi drept oameni practici şi ar fi putut trece oriunde drept funcţionari superiori ai unei firme din City. Întotdeauna păreau puţin obosiţi. Nu mai cunoscusem până atunci scriitori şi acum îi găseam destul de bizari, dar nu cred să-mi fi făcut impresia că ar fi nişte fiinţe întru totul reale.

Îmi aduc aminte că găseam conversaţia lor absolut sclipitoare şi ascultam cu uimire umorul muşcător cu care îl sfâşiau în bucăţi pe orice confrate chiar din clipa în care se întorcea cu spatele. Artistul are acest avantaj asupra restului lumii: prietenii săi îi oferă drept ţintă a satirei nu numai înfăţişarea şi caracterul, ci şi opera lor. Nu mai speram de mult să mă exprim vreodată cu abilitatea şi fluenţa lor. În vremea aceea conversaţia încă era cultivată ca o artă; o replică pertinentă era preţuită mai mult decât trosnetul lemnelor sub o oală. Iar maximele nu erau încă socotite un mijloc mecanic prin care proştii pot să simuleze vorbele de duh şi, deci, încă mai înviorau bârfa celor rafinaţi. E trist că nu-mi pot aminti nimic din toate scânteile care săreau atunci prin saloane. Dar cred că niciodată conversaţia nu se instala mai comod decât în momentul când ajungea la amănuntele negoţului care constituia cealaltă latură a artei practicate de noi. După ce terminam de discutat meritele cărţii celei mai recente era firesc să ne întrebăm câte exemplare s-au vândut din ea, ce avans a primit autorul şi cât speră să scoată de pe urma ei. Apoi discutam despre cutare sau cutare editor, comparând generozitatea unuia cu zgârcenia altuia. Ne certam în privinţa ideii de a ne adresa unuia care-ţi oferă drepturi de autor mai bune sau altuia care stoarce cât poate dintr-o carte. Unii făceau prost publicitate, pe când alţii erau specialişti în materie. Unii erau mai moderni şi alţii mai demodaţi. Apoi mai vorbeam de agenţii literari şi de ofertele pe care le obţinuseră pentru noi; despre redactorii-şefi ai unor reviste şi despre genul de colaborări pe care le acceptau, cât dădeau pe pagină şi dacă plăteau prompt sau nu. Pentru mine toate acestea erau foarte romantice. Îmi dădeau simţământul intim că fac parte dintr-o confrerie mistică.

IV

În vremea aceea nimeni nu s-a purtat mai frumos cu mine decât Rose Waterford. Ea îmbina o inteligenţă masculină cu un fel de perversitate feminină, şi romanele pe care le scria erau deopotrivă originale şi deconcertante. Într-o bună zi, în casa ei am cunoscut-o pe soţia lui Charles Strickland. Domnişoara Waterford dădea un ceai şi salonaşul ei era mai plin decât de obicei. Toată lumea părea să vorbească în acelaşi timp, iar eu, şezând tăcut, mă simţeam stânjenit. Dar eram prea timid să mă alătur vreunuia dintre grupuleţele care păreau absorbite de propriile lor treburi. Domnişoara Waterford era o gazdă bună şi, văzându-mi stânjeneala, se apropie de mine: 

— Vreau să vorbeşti cu doamna Strickland, îmi spuse ea. E pur şi simplu nebună după cartea dumitale.

— Cu ce se ocupă?

Eram conştient de ignoranţa mea şi, dacă doamna Strickland era cumva o scriitoare bine cunoscută, mi se părea normal să ştiu acest lucru înainte de a vorbi cu ea.

Rose Waterford îşi lăsă ochii în jos ca o mironosiţă, pentru a da mai mult efect răspunsului ei: 

— Dă mese. E suficient să faci puţin pe autorul celebru şi o să te invite şi pe dumneata.

Rose Waterford era cinică. Considera viaţa un prilej de a scrie romane, iar publicul, drept materie primă. Din când în când, invita acasă o parte dintre cititori, dacă îşi manifestau aprecierea pentru talentul ei, şi-i trata cu generozitatea cuvenită. De fapt, dispreţuia cu bonomie slăbiciunea lor pentru celebrităţile lumii, dar în faţa lor îşi juca, cu distincţie şi decenţă, rolul de femeie de litere.

M-am lăsat condus către doamna Strickland şi am avut o conversaţie de vreo zece minute cu dumneaei. N-am remarcat la ea nimic altceva decât vocea agreabilă. Avea un apartament în cartierul Westminster, cu faţa spre catedrala încă neterminată, şi întrucât locuiam în aceeaşi vecinătate ne-am simţit legaţi aproape ca nişte prieteni. De fapt, magazinul Armata şi Marina reprezintă o legătură între toţi cei care locuiesc între malul Tamisei şi parcul St. James. Doamna Strickland mi-a cerut adresa şi câteva zile mai târziu am primit o invitaţie la masă.

Ieşeam destul de rar în lume, aşa că am acceptat-o cu bucurie. Când am sosit – puţin mai târziu pentru că de teamă să nu ajung prea devreme am făcut de trei ori înconjurul catedralei – am găsit societatea deja adunată. Erau acolo domnişoara Waterford şi doamna Jay, Richard Twining şi George Road. Ne adunaserăm numai scriitori. Era o zi frumoasă de la începutul primăverii şi toţi eram plini de bună dispoziţie. Am flecărit despre o sută de lucruri. Domnişoara Waterford, sfâşiată între tendinţele contradictorii ale estetismului din prima ei tinereţe, când mergea la petreceri îmbrăcată în rochii verzi ca salcia şi ţinând în mână o narcisă, şi frivolitatea anilor ei mai maturi, care tindeau către tocurile înalte şi rochiile de la Paris, purta acum o pălărie nouă. Aceasta îi dădea o dispoziţie de-a dreptul optimistă. N-am auzit-o niciodată vorbind cu mai multă maliţie despre prietenii noştri comuni. Doamna Jay, conştientă de faptul că vorbele decoltate sunt sufletul conversaţiei spirituale, rostea abia şoptit observaţii care ar fi putut uşor să aducă o îmbujorare în obrajii feţei de masă albe ca neaua. Richard Twining spunea tot soiul de absurdităţi ciudate, iar George Road, dându-şi seama că nu are nevoie să se dea în spectacol cu spiritul său strălucitor devenit deja proverbial, deschidea gura numai ca să şi-o umple cu mâncare. Doamna Strickland nu vorbea mult, însă avea un har agreabil de a menţine conversaţia generală. Şi ori de câte ori se producea o pauză, ea strecura observaţia cea mai potrivită pentru a o stârni din nou. Era o femeie de treizeci şi şapte de ani, destul de înaltă şi solidă, fără să fie grasă. Nu era frumoasă, dar avea o faţă plăcută, probabil datorită ochilor căprui, foarte blânzi. Avea pielea smeadă. Părul negru îi era coafat cu multă eleganţă. Era singura dintre cele trei femei care nu se farda şi în contrast cu celelalte părea simplă şi lipsită de afectare.

Sufrageria vădea eleganţa de bun-gust a perioadei respective. Avea un aer foarte sever. Exista un piedestal înalt de lemn alb şi tapet verde pe care erau expuse gravuri de Whistler⁸ în rame negre simple. Iar perdelele verzi, cu un model cu cozi de păun, atârnate în linii drepte, covorul verde cu un tipar în care nişte iepuraşi albi se zbenguiau printre copaci înfrunziţi sugerau influenţa lui William Morris⁹. Pe poliţa căminului era expusă faianţă de Delft. În vremea aceea trebuie să fi existat la Londra cel puţin cinci sute de sufragerii decorate exact în acelaşi fel. Era o cameră castă, artistică şi plicticoasă.

Când s-a terminat masa, am plecat împreună cu domnişoara Waterford şi ziua frumoasă şi pălăria ei nouă ne-au convins să ne plimbăm prin parcul St. James.

— A fost o petrecere foarte plăcută, i-am zis.

— Ţi s-a părut bună mâncarea? I-am spus eu că, dacă vrea să aibă scriitori la masă, trebuie să-i hrănească bine.

— Un sfat admirabil, i-am răspuns. Dar de ce se dă în vânt după scriitori?

Domnişoara Waterford dădu din umeri: 

— Îi găseşte amuzanţi. Vrea să ţină pasul cu moda. Presupun că e destul de simpluţă, sărăcuţa de ea, şi ne socoteşte pe toţi minunaţi. La urma urmei, îi face plăcere să ne invite la prânz şi nouă asta nu ne strică deloc. Chiar o apreciez pentru ceea ce face.

Privind lucrurile retrospectiv, cred că doamna Strickland era cea mai inofensivă dintre toţi vânătorii de celebrităţi care îşi urmăreau prada de pe înălţimile cu aer rarefiat ale Hampstead-ului până în studiourile din Cheyne Walk aflat la celălalt capăt. Îşi petrecuse o tinereţe liniştită la ţară, iar cărţile care veneau de la biblioteca Mudie aduceau cu ele nu numai propriul lor romantism, ci şi viaţa idilică a Londrei. Avea o adevărată pasiune pentru lectură (destul de rară la femeile de genul ei, care se interesează mai ales de autori şi mai puţin de carte, de pictor mai degrabă decât de atelierul lui) şi-şi inventase o lume imaginară în care trăia cu o libertate imposibil de obţinut în lumea cotidiană. Când a ajuns să cunoască scriitori, a simţit că e ca şi cum s-ar aventura pe o scenă pe care altădată nu o ştia decât din partea cealaltă a luminilor rampei. Îi vedea într-o lumină dramatică, teatrală şi efectiv părea că trăieşte o viaţă extraordinară, mai cuprinzătoare decât cea reală, pentru că-i avea ca oaspeţi sau îi vizita în fortăreţele lor. Accepta regulile după care jucau jocul vieţii ca fiind valabile pentru ei, dar nici măcar o clipă nu se gândea să-şi schimbe propriile purtări după modelul lor. Excentricităţile morale, ciudăţeniile din ţinută, teoriile şi paradoxurile lor atât de ieşite din comun reprezentau pentru ea un motiv de amuzament, dar nu-i influenţau câtuşi de puţin convingerile.

— Dar există şi un domn Strickland? am întrebat-o pe Rose Waterford.

— A, da, e ceva prin City. Presupun că e agent de bursă. N-are pic de haz.

— Sunt în relaţii bune?

— Se adoră pur şi simplu. Dacă te invită la cină, ai să-l cunoşti. Dar ea face invitaţii doar la prânz, rareori la cină. E un tip foarte liniştit. Nu-l interesează câtuşi de puţin literatura sau arta.

— Oare de ce femeile cumsecade se mărită cu bărbaţi plicticoşi?

— Pentru că bărbaţii inteligenţi nu vor să se însoare cu femei cumsecade.

N-am fost în stare să găsesc nici o replică potrivită, aşa că am întrebat-o dacă doamna Strickland are copii.

— Da, are un băiat şi o fată. Sunt amândoi la şcoală.

Subiectul fiind epuizat, am început să vorbim despre alte lucruri.

1. A Modern Artist: Notes on the Work of Charles Strickland (Un artist modern: note asupra operei lui Charles Strickland) de Edward Leggatt, A.R.H.A, Martin Secker, 1917 (n. a.).

2. Karl Strickland: Sein Leben und seine Kunst (Karl Strickland: Viaţa şi arta lui) de Hugo Weitbrecht-Rotholz, Ph.D., Schwingel und Hanisch, Leipzig, 1914 (n. a.).

3. Sir Walter Rale(i)gh (1552-1618), poet al curţii elisabetane, politician, explorator, amiral, a adus tutunul în Anglia. A fost executat de Carol I Stuart.

4. Strickland: The Man and His Work (Strickland: Omul şi opera) de fiul său, Robert Strickland, Ed. Heinemann, 1913 (n. a.).

5. În catalogul licitaţiei tabloul era descris astfel: Nud de femeie din Iles de la Société, întinsă pe pământ lângă un pârâu. Fundalul e un peisaj tropical cu palmieri, bananieri etc. 150 cm × 120 cm (n. a.).

6. George Crabbe (1754-1832), poet englez minor din perioada de tranziţie de la neoclasicism la romantism.

7. Alexander Pope (1688-1744), poet şi scriitor satiric englez, protagonist şi teoretician al clasicismului englez.

8. James McNeill Whistler (1834-1903), pictor, gravor şi umorist american. A trăit mai mult în Franţa şi în Anglia. Duelurile sale verbale cu Wilde, Shaw şi alţi contemporani au generat lucrarea Arta rafinată de a-ţi face duşmani.

9. William Morris (1834-1896), personalitate multilaterală a sfârşitului de secol – pictor, gravor, desenator, tipograf, poet, prozator şi militant socialist.