Vladimir Nabokov, Ada or Ardor: A Family Chronicle

Copyright © 1969 by Dmitri Nabokov

All rights reserved

© 2004, 2008, 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5094-1

ISBN PDF: 978-973-46-5095-8

ISBN print: 978-973-46-5023-1

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Foto copertă: © Korshunova/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VLADIMIR VLADIMIROVICI NABOKOV (1899-1977) s-a născut la Sankt-Petersburg. În 1919, din cauza situaţiei politice din Rusia, familia sa a fost nevoită să emigreze. Nabokov a studiat limbile slave şi romanice la Trinity College din Cambridge (1919-1922), apoi a locuit la Berlin (1923-1937) şi la Paris (1937-1940), scriind cu fervoare, în rusă, mai multe romane, zeci de povestiri, sute de poeme şi câteva drame. În 1940 a plecat în America, împreună cu soţia şi fiul său, de teamă să nu fie trimis într-un lagăr de concentrare. A predat la universităţile Wellesley, Harvard şi Stanford. Între 1948 şi 1959 a fost profesor de literatură rusă la Cornell University. Din seria rusă a scrierilor lui fac parte romanele Maşenka (1926), Rege, damă, valet (1928), Apărarea Lujin (1930), Ochiul (1930), Glorie (1932), Un hohot în beznă (1932), Disperare (1934), Invitaţie la eşafod (1938). După stabilirea în Statele Unite, îşi începe strălucita carieră de romancier în limba engleză şi publică Adevărata viaţă a lui Sebastian Knight (1941), Blazon de bastard (1947), Lolita (1955), Pnin (1957), Foc palid (1962), Ada sau ardoarea (1969), Lucruri transparente (1972), Priveşte-i pe arlechini! (1974). În 1967 îi apare volumul autobiografic Vorbeşte, memorie. Pentru activitatea sa literară, scriitorul a fost distins cu National Book Foundation Medal.

pentru Vera

În afară de domnul şi doamna Oranger, câteva personaje pasagere şi un număr de cetăţeni neamericani, toate persoanele menţionate în această carte cu numele lor real au decedat.

(Editorul american)

Partea întâi

1

„Toate familiile nefericite seamănă una cu alta, fiecare familie fericită e fericită în felul ei“, spune un scriitor rus de primă mărime la începutul unui roman celebru (Anna Arkadievici Karenina, transfigurat în engleză de R.G. Stonelower, Mount Tabor Ltd., 1880). Afirmaţia n-are multe legături – sau aproape nici una – cu povestirea ce va fi depănată acum, o cronică de familie a cărei primă parte se apropie mai mult de altă operă a lui Tolstoi, Detstvo i otrocestvo (Childhood and Fatherland, Pontius Press, 1858).

Daria („Dolly“) Durmanov, bunica lui Van pe linie maternă, era fiica prinţului Peter Zemski, care ocupase postul de guvernator al provinciei americane Bras d’Or, situată în nord-estul ţării noastre imense şi pitoreşti, şi se căsătorise în 1824 cu Mary O’Reilly, o irlandeză mondenă. Dolly, singurul copil la părinţi, născută în Bras, s-a căsătorit în 1840, la frageda şi zburdalnica vârstă de cincisprezece ani, cu generalul Ivan Durmanov, comandantul fortăreţei Yukon şi paşnic gentilom de provincie, cu moşii în Severn Tories (Severnîe Territorii), protectoratul mozaicat numit chiar şi acum cu tandreţe Estotia „rusească“, care se îmbucă granoblastic şi organic cu Canadia „rusească“ sau, altfel spus, cu Estotia „franceză“, unde coloniştii francezi, precum şi cei veniţi din Macedonia şi Bavaria se bucură de o climă fericită sub drapelul nostru cu stele şi dungi.

Totuşi, moşia preferată a familiei Durmanov rămânea Raduga, situată nu departe de burgul cu acelaşi nume, dincolo de Estotilandul propriu-zis, în spaţiul atlantic al continentului, fâşia dintre eleganta Kaluga din New Cheshire, S.U.A., şi nu mai puţin eleganta Ladoga, Mayne, unde soţii Durmanov îşi aveau casa şi unde se născuseră cei trei copii ai lor: un fiu care murise tânăr şi celebru şi o pereche de gemene nărăvaşe. Dolly moştenise frumuseţea şi firea mamei sale, dar şi predispoziţia ereditară pentru gusturi excentrice şi nu rareori deplorabile, reflectate bine, de pildă, în numele date fiicelor sale: Aqua şi Marina („De ce nu Tofana?“ se minuna generalul bonom şi înzestrat sur-royal cu o mândreţe de coarne, râdea stăpânit, săltându-şi burta, apoi încheia tuşind discret, pentru a sugera detaşarea – o detaşare simulată, fiindcă se temea de izbucnirile de furie ale nevestei sale).

Pe 23 aprilie 1869, sub o burniţă subţire şi caldă, în Kaluga, oraşul înverzit, Aqua, în vârstă de douăzeci şi cinci de ani şi chinuită de obişnuita ei migrenă de primăvară, s-a măritat cu Walter D. Veen, un bancher din Manhattan de veche obârşie anglo-irlandeză, care întreţinuse mult timp o legătură amoroasă pătimaşă cu Marina, legătură ce avea să fie reluată cu intermitenţă la puţin timp după aceea. În cursul anului 1871, Marina s-a măritat cu vărul primar al primului ei iubit, care se numea tot Walter D. Veen şi era un tip cam la fel de bogat, dar mult mai obtuz.

„D“-ul din numele soţului lui Aqua venea de la Demon (o variantă a lui Demian sau Dementius) şi rudele sale aşa îi şi spuneau. În societate era cunoscut ca Raven Veen, Veen Corbul, sau, simplu, Dark Walter, Walter cel Negru, ca să fie diferenţiat de soţul Marinei, Durak Walter, Walter Prostul – sau, mai simplu, Red Veen, Veen Roşcovanul. Demon avea o pasiune dublă – colecţiona vechi maeştri ai picturii şi amante tinere. De asemenea, îi plăceau calambururile celor de vârstă mijlocie.

Mama lui Daniel Veen se trăgea din familia Trumbell, iar el era înclinat să explice pe larg – dacă nu-l abătea de la subiect vreun cârcotaş înrăit – felul în care, în cursul istoriei americane, un „bull“ englez a devenit un „bell“ în Noua Anglie. Oricum, el „intrase în afaceri“ înainte de treizeci de ani şi ajunsese, cu destule opinteli, negustor de lucrări de artă în Manhattan. Nu se pricepea la pictură – cel puţin la început –, nu avea vocaţie pentru nici un fel de negustorie şi nu avea de ce să zdruncine cu urcuşurile şi coborâşurile unui „job“ averea solidă moştenită de la o serie de Veeni mult mai pricepuţi şi mai temerari. Recunoştea deschis că viaţa în mijlocul naturii nu-l atrăgea defel şi, de aceea, petrecuse doar de câteva ori sfârşitul de săptămână la Ardis, conacul lui magnific de lângă Ladore, unde avusese mare grijă să stea doar la umbră. Îşi trăise o parte a copilăriei la o altă proprietate din nord, de pe Lacul Kitej, lângă Luga, pe care însă ulterior n-o mai vizitase decât rareori. Practic, proprietatea de lângă Luga era constituită dintr-o întindere enormă de apă, nefiresc de dreptunghiulară, dar destul de naturală, pe care cândva un biban o traversase în diagonală în jumătate de oră (îl cronometrase). Proprietatea aceasta o deţinea în asociere cu vărul său, pescar pasionat în tinereţe.

Viaţa erotică a bietului Dan n-a fost nici complicată, nici frumoasă, dar, nu se ştie cum (el a uitat repede împrejurările, aşa cum uiţi măsurile şi preţul unui pardesiu pe care ţi l-ai dorit foarte mult după ce l-ai purtat din când în când cel puţin câteva sezoane), s-a îndrăgostit – foarte convenabil – de Marina, cu a cărei familie se cunoscuse de când mai aveau moşia Raduga (vândută mai târziu domnului Eliot, om de afaceri evreu). Într-o după-amiază din primăvara lui 1871, Dan i-a cerut Marinei mâna în liftul din prima clădire cu unsprezece etaje din Manhattan. Liftul urca şi cererea i-a fost respinsă cu indignare când maşinăria s-a oprit la etajul şapte (Jucării). A coborât singur şi, ca să-şi aline durerea, a pornit în direcţia opusă celei urmate de Fogg, într-o triplă călătorie anti-Fogg în jurul globului, adoptând de fiecare dată, asemenea unei copii însufleţite, acelaşi itinerar. În noiembrie 1871, în timp ce-şi făcea planuri pentru seară cu acelaşi cicerone rău mirositor, dar amabil, îmbrăcat într-un costum café-au-lait – ciceronele pe care îl mai angajase de două ori la acelaşi hotel genovez –, aerograma de la Marina (expediată cu întârziere de o săptămână via biroul lui din Manhattan, unde o secretară nouă o clasificase din neatenţie într-un sertar ultrasecret cu eticheta RE AMOR) a sosit pe o tăviţă de argint. Marina îi spunea că îl aşteaptă să se întoarcă în America şi să se însoare cu ea.

Potrivit suplimentului de duminică al unui ziar care de-abia începuse să publice pe pagina destinată benzilor desenate Goodnight Kids şi Nicky and Pimpernella (încântători fraţi vitregi care dormeau împreună într-un pat îngust), aventuri desenate dispărute de mult – suplimentul supravieţuise împreună cu alte hârţoage în mansarda Palatului Ardis –, cununia Veen-Durmanov a fost oficiată în 1871, de ziua Sfintei Adelaida. După doisprezece ani şi vreo opt luni, doi copii goi puşcă, unul cu părul negru şi trupul bronzat, celălalt cu părul negru şi pielea albă ca laptele, aplecaţi în fasciculul fierbinte de lumină solară ce pătrundea pieziş prin fereastra lucarnei sub care se aflau cutiile de carton prăfuite, au ajuns întâmplător să confrunte data aceea (16 decembrie 1871) cu o altă dată (16 august, din acelaşi an), mâzgălită anacronic cu scrisul Marinei pe colţul unei fotografii profesioniste (într-o ramă de pluş de culoarea zmeurei, plasată pe masa de scris din biblioteca soţului ei), identică în toate detaliile cu reproducerea din ziar – inclusiv capătul voalului ectoplasmic al miresei, din care o parte fusese dus de o briză din tinda bisericii peste pantalonii mirelui. Pe 21 iulie 1872, la Ardis, reşedinţa din ţinutul Ladore a tatălui prezumtiv, s-a născut o fată şi, din pricina unor raţiuni mnemonice obscure, a fost înregistrată sub numele de Adelaida. Pe 3 ianuarie 1876 a venit pe lume o altă fată, de data asta cu certitudine fiica lui Dan.

Pe lângă această veche secţiune ilustrată a stupidei publicaţii Kaluga Gazette, care continuă să apară, şugubeţii noştri Pimpernel şi Nicolette au găsit în acelaşi atic o cutie rotundă ce conţinea ceea ce s-a dovedit a fi (potrivit lui Kim, băiatul de la bucătărie, aşa cum se va înţelege mai târziu) o bucată enormă de microfilm făcut de globe-trotter, cu bazaruri pitoreşti, mulţi heruvimi pictaţi şi băieţei pişându-se care reapăreau de trei ori, surprinşi din unghiuri diferite, în nuanţe diferite ale filmului heliocolor. Fireşte, când începi să-ţi întemeiezi o familie, nu e deloc recomandabil să expui anumite scene interioare (precum scenele de grup din Damasc, unde protagoniştii erau el şi un arheolog din Arkansas, fumător înrăit de trabucuri, cu o cicatrice fascinantă pe partea ficatului, trei curve grase şi prematura dropică a bătrânului Archie, cum zicea, în glumă, al treilea membru masculin al petrecerii, o bomboană de britanic). Totuşi, cea mai mare parte a filmului, însoţită de însemnări pur faptice, uneori greu de localizat – din cauza semnelor de carte nesigure sau derutante lăsate în cele câteva ghiduri împrăştiate în jur –, a fost proiectată de Dan de mai multe ori pentru mireasa lui în timpul instructivei lor luni de miere, petrecută în Manhattan.

Dar cea mai preţioasă descoperire a celor doi puştani provenea dintr-o altă cutie de carton, care se plasa într-un strat mai vechi al trecutului. Era un mic album verde, cu flori lipite cu grijă, pe care Marina le culesese sau le obţinuse în alt mod la Ex, o staţiune montană nu departe de Brig, în Elveţia, unde stătuse înainte de căsătoria ei, locuind de obicei într-o cabană închiriată. Primele douăzeci de pagini erau împodobite cu plante mici, culese la întâmplare în august 1869 pe povârnişurile de deasupra cabanei, în parcul Hotelului Florey sau în grădina sanatoriului din apropiere („căsuţa mea ca o nucă“, cum îl poreclise sărmana Aqua, sau „Căminul“, cum îl identifica ipocrită Marina în notele ei despre localitate). Paginile introductive nu prezentau mare interes botanic sau psihologic, iar ultimele pagini, vreo cincizeci, rămăseseră goale, dar partea mediană, cu o vizibilă scădere a numărului de specimene, s-a dovedit a fi o mică melodramă obişnuită, interpretată de duhurile florilor moarte. Exemplarele se aflau pe o parte a foii, cu notele Marinei Dourmanoff (sic) en regard.

Ancolie Bleue de Alpes, Ex en Valais, 1.IX.’69. De la un englez din hotel. „Căldăruşă albastră de munte, culoarea ochilor tăi.“

Epervière auricule. 25.X.’69, Ex, ex doctor Lapiner, din grădina alpină înconjurată de zid.

Frunză aurie [de ginkgo]: căzută din cartea Adevărul despre Terra, pe care Aqua mi-a dat-o înainte de a se întoarce la Căminul ei. 14.XII.’69.

Floare-de-colţ artificială, adusă de noua mea infirmieră împreună cu un bilet de la Aqua, în care-mi scria că e dintr-un Pom de Crăciun „mizernoe şi bizar“ de la Cămin. 25.XII.’69.

Petală de orhidee, una dintre cele nouăzeci şi nouă de orhidee, dacă vreţi, trimisă mie ieri, prin Poşta Specială, c’est bien le cas de le dire, de la Vila Armina, Alpii Maritimi. Am pus deoparte zece pentru Aqua, să le ducă la Căminul ei. Ex en Valais, Elveţia. „Ningând în globul de cristal al Sorţii“, cum spunea el de obicei. (Data ştearsă.)

Gentiane de Koch, rară, adusă de lapocika [dragul] de Lapiner din al său „gentiarium mut“ 5.I.1870.

[pată albastră de cerneală, care a luat întâmplător formă de floare, sau o ştersătură bine făcută, cu un stilou cu vârf din pâslă] Compliquaria compliquata var. aquamarina. Ex, 15.I.’70.

Floare fantezistă din hârtie, găsită în poşetă la Aqua. Ex, 16.II.1870, confecţionată de un coleg-pacient de la Căminul care nu mai este al ei.

Gentiana verna (printanière). Ex, 28.III.1870, de pe pajiştea cabanei infirmierei mele. Ultima zi aici.

Cei doi tineri descoperitori ai acelei comori stranii şi dezgustătoare au comentat-o astfel:

„Deduc“, spuse băiatul, „trei fapte importante: că încă necăsătorita Marina şi sora ei măritată au iernat în mon lieu de naissance, că Marina l-a avut pe propriul ei doctor Krolik, pour ainsi dire, şi că orhideele fuseseră trimise de Demon, care prefera să rămână pe ţărmul mării, străbunica lui albastră, de un albastru închis“.

„Pot adăuga“, spuse fata, „că petala provine de la banala orhidee fluture, că mama era şi mai smintită decât sora ei şi că floarea de hârtie scoasă atât de elegant din discuţie e reproducerea perfect recognoscibilă a sănişoarei de început de primăvară, pe care anul trecut, în februarie, am văzut-o răspândită din belşug pe dealurile din zona de coastă a Californiei. Doctorul Krolik, naturalistul locului, cel la care te-ai referit tu, Van, aşa cum s-ar fi exprimat Jane Austen ca să insereze rapid o informaţie în naraţiune (ţi-l aminteşti pe Brown, nu-i aşa, Smith?), a stabilit că specimenul pe care l-am adus de la Sacramento la Ardis e laba-ursului, dragul meu, nu laba mea ori a ta ori a florăresei stabiene – aluzie pe care tatăl tău, care e şi al meu, după cum susţine Blanche, ar înţelege-o dintr-un foc“ (pocnitură americană din degete). „O să-mi fii recunoscător“, continuă ea, îmbrăţişându-l, „că nu-i pomenesc numele ştiinţific. Apropo, piciorul celălalt – le Pied de Lion din acel biet pomuleţ de Crăciun, creţişoara –, e făcut de aceeaşi mână, ce i-ar putea aparţine unui băiat chinez foarte bolnav, venit tocmai de la Barkley College“.

„Bravo ţie, Pompeianella (tu ai văzut-o cum îşi presară florile în unul din albumele unchiului Dan, dar eu am admirat-o vara trecută într-un muzeu din Napoli). Bun, nu crezi, fetiţo, că ar trebui să ne punem din nou şorturile şi cămăşile, să coborâm şi să îngropăm sau să ardem imediat albumul? Am dreptate?“

„Ai“, răspunse Ada. „Distruge şi uită. Însă până la ceai mai e o oră.“

Cât priveşte aluzia la albastru închis, ea a rămas necomentată.

Numele prinţului Ivan Temnosinii, fost vicerege al Estotiei, tatăl prinţesei Sofia Zemski, stră-străbunică a celor doi copii, (1755-1809) şi descendent direct al cârmuitorilor iaroslavi din vremurile pre-tătare, era un nume vechi de un mileniu şi însemna în rusă „albastru închis“. Întâmplător, Van era imun la fiorii somptuoşi ai conştiinţei genealogice şi indiferent la faptul că nătărăii atribuie snobismului atât semeţia, cât şi fervoarea. Totuşi, nu putea să nu se simtă mişcat esteticeşte de fundalul de catifea pe care putea să-l vadă întotdeauna prin frunzişul negru al arborelui său genealogic ca pe un cer de vară omniprezent şi consolator. În ultimii ani nu mai fusese în stare să-l recitească pe Proust (aşa cum nu izbutise să se mai bucure niciodată de parfumul de eucalipt al aluatului turcesc) fără un val acut de suprasaturaţie şi o arsură de perplexitate în adâncul inimii. Chiar şi aşa, pasajul său purpuriu preferat a rămas cel legat de numele „Guermantes“, cu a cărui culoare ultramarinul lui, aflat în vecinătate, se contopea în prisma minţii sale, gâdilând plăcut vanitatea artistică a lui Van.

Culoare? Cu loare sau cu cine? Cam stângaci. Reformulează! (notă marginală, cu scrisul de dată recentă al Adei Veen).

2

Legătura amoroasă a Marinei cu Demon Veen a început pe 5 ianuarie 1868, ziua de naştere a lui, a ei şi a lui Daniel Veen, când ea avea douăzeci şi patru de ani şi cei doi Veeni treizeci.

Ca actriţă, era complet lipsită de calitatea aceea care face ca arta mimicii să-ţi taie respiraţia şi să pară, cel puţin cât durează spectacolul, mai valoroasă decât luminile rampei, precum insomnia, fantezia ori arta arogantă. Totuşi, în noaptea aceea deosebită, când zăpada moale cădea dincolo de pluş şi de decoruri, la Durmanska (care îi plătea marelui Scott, impresarul ei, şapte mii de dolari de aur, plus un bonus bunicel pentru fiecare contract) fusese de la începutul efemeridei de duzină (dramatizarea americană a unui celebru roman de dragoste rusesc, realizată de un condeier de duzină) atât de visătoare, de încântătoare, de entuziasmantă, încât Demon (nu foarte gentilom în problemele amoroase) a făcut un pariu cu vecinul lui din fotoliul de orchestră, prinţul N., a mituit o serie de cabinieri şi apoi, într-un cabinet reculé (aşa cum, poate, ar fi numit în mod misterios un scriitor francez dintr-un secol anterior încăperea mică unde erau depozitate la întâmplare trompeta stricată şi cercurile pentru pudel ale unui clovn uitat, alături de numeroase borcane prăfuite, cu urme de creme colorate), s-a pornit să o posede între două scene (capitolul al treilea şi al patrulea din romanul martirizat). În prima parte ea se dezbrăcase după un paravan semitransparent, arătându-şi doar silueta graţioasă, apăruse din nou într-o cămaşă de noapte subţire şi seducătoare şi petrecuse restul jalnicei scene discutând cu o doică bătrână în cizme de eschimos despre un moşier din localitate, baronul d’O. La propunerea de o înţelepciune fără margini a ţărăncii, ea a scris cu o pană de gâscă, pe o noptieră cu picioare curbate şi sculptate, stând pe marginea patului, o scrisoare de dragoste pe care a citit-o în cinci minute cu o voce languroasă, dar puternică, însă nu se ştie pentru cine, fiindcă doica şedea picotind pe un soi de cufăr marinăresc, iar pe spectatori îi interesa mai ales cum strălucea lumina artificială a lunii pe braţele ei goale şi sânii tinerei doamne, ce se înălţau şi palpitau, tânjind de dor.

Înainte ca bătrâna eschimosă să iasă greoaie de pe scenă ca să ducă misiva, Demon Veen îşi părăsise deja fotoliul de catifea roz şi se dusese să câştige pariul, sigur de reuşită, fiindcă Marina, fecioară focoasă, se îndrăgostise de el în noaptea de Anul Nou, după ultimul lor dans. De altminteri, lumina lunii tropicale în care tocmai se scăldase, simţul acut al propriei sale frumuseţi, pulsaţiile ardente ale fecioarei imaginate şi aplauzele galante ale sălii aproape pline au făcut-o deosebit de vulnerabilă la gâdilătura mustăţii lui Demon. În plus, avea timp din belşug să se schimbe pentru scena următoare, care începea cu un intermezzo destul de întins, interpretat de compania de balet angajată de Scotty, care-i adusese pe dansatorii ruşi tocmai de la Belokonsk, din Estotia apuseană, în două vagoane de dormit. Într-o livadă splendidă, grădinari tineri şi veseli, îmbrăcaţi – nu se ştie de ce – în veşminte georgiene, îşi aruncau zmeură în gură, în vreme ce câteva slujnice tinere, la fel de neverosimile în şalvari (cineva gafase – probabil cuvântul „samovar“ ajunsese deformat pe aerocablul agentului), culegeau nalbă mare şi alune de pe crengile pomilor fructiferi. La un semn nevăzut, de origine dionisiacă, s-au lansat cu toţii într-un dans vijelios – numit kurva sau ribbon boule în programul caraghios al teatrului –, un dans nebunesc ai cărui hăulitori l-au făcut pe Veen (cu urechile ţiuind şi coapsele destinse şi cu bancnota trandafirie a prinţului N. în buzunar) să cadă de pe fotoliu.

Inima lui a ratat o măsură, dar n-a regretat niciodată pierderea plăcută din clipa în care ea – îmbrăcată cu o rochie roz – a intrat în livadă alergând, îmbujorată şi înfierbântată, şi a smuls un al treilea rând de aplauze din partea publicului, care saluta împrăştierea rapidă a transfiguranţilor imbecili, dar pitoreşti, din Lyaska – sau Iveria. Întâlnirea ei cu baronul O., care se plimba pe-afară, pe o alee lăturalnică, împintenat şi în frac verde, i-a scăpat cumva lui Demon, atât de frapat a fost el de minunea scurtului abis de realitate absolută dintre două fulguraţii fictive de viaţă contrafăcută. N-a mai aşteptat sfârşitul scenei, ci a părăsit în grabă teatrul, a ieşit în noaptea îngheţată, ca de cleştar, şi s-a întors la casa lui din cvartalul vecin să pregătească o cină somptuoasă. Fulgii de zăpadă îi înstelaseră jobenul. În momentul când s-a dus în sania cu zurgălăi să o aducă pe noua lui amantă, ultimul act din baletul generalilor caucazieni şi al cenuşăreselor metamorfozate se încheiase brusc şi baronul d’O., acum în frac negru şi mănuşi albe, îngenunchea în mijlocul scenei goale, ţinând condurul din sticlă uitat de doamna sa fluşturatică, care fugise de avansurile lui tardive. Spectatorii tocmiţi să aplaude începeau să obosească şi îşi priveau ceasurile când Marina, îmbrăcată cu o mantie neagră, s-a strecurat în braţele lui Demon şi în sania în formă de lebădă.

Au chefuit şi au călătorit şi s-au certat şi s-au aruncat din nou unul în braţele celuilalt. Prin iarna următoare, el a început să simtă că ea nu-i era credincioasă, dar n-a putut stabili cine îi era rivalul. Pe la jumătatea lui martie, la un dineu de afaceri cu un expert în arte plastice, un individ simpatic, uscăţiv, fermecător, în haină de gală demodată, Demon şi-a înşurubat monoclul, a descuiat cu un „clic“ o cutie plată, a scos din ea o mică schiţă în acuarelă şi a spus că i se pare (de fapt, nu se îndoia deloc, dar dorea să-i fie admirată siguranţa) că e un produs necunoscut al artei delicate a lui Parmigianino. Înfăţişa o fată dezbrăcată, care ţinea în cupa mâinii, pe jumătate ridicată, un măr semănând cu o piersică. Fata era aşezată pieziş pe un postament împodobit cu ghirlande de zorele, iar pentru cel ce o descoperise avea un farmec suplimentar, căci o evoca pe Marina, care, chemată la telefon, ieşise din baia de hotel, se cocoţase pe braţul unui fotoliu şi acoperise receptorul în timp ce îl întrebase ceva pe amantul ei, dar el, Demon, n-a înţeles ce, fiindcă vocea băii înecase şoapta femeii. Baronul d’Onsky trebuia doar să arunce o privire spre umărul acela ridicat şi spre anumite efecte vermiculare ale delicatei vegetaţii pentru a confirma bănuiala lui Demon. D’Onsky se bucura de faima că nu manifestă nici un semn de emoţie estetică în prezenţa celei mai încântătoare capodopere; de data asta a pus lupa totuşi deoparte, ca şi cum şi-ar fi scos o mască, şi a îngăduit privirii sale nedeghizate să dezmierde mărul mătăsos şi părţile cu gropiţe şi volute sau pe cele acoperite cu păr fin ale nudului, zâmbind năuc de încântare. E oare dispus domnul Veen să i-o vândă pe loc, vă rog, domnule Veen? Nu, domnul Veen nu-i dispus s-o facă. Skonky (poreclă dată numai de Demon) trebuie să fie mulţumit şi mândru că, începând de azi, el şi cu fericitul proprietar sunt singurii oameni care au admirat-o en connaissance de cause. Şi Demon a băgat acuarela la loc, în caseta ei specială, dar, după ce şi-a terminat al patrulea pahar de coniac, d’O. a insistat s-o mai vadă în fugă pentru ultima oară. Amândoi bărbaţii erau cam afumaţi şi Demon s-a întrebat în sinea lui dacă asemănarea banală a acelei fete edenice cu o actriţă tânără, pe care oaspetele lui o văzuse, fără doar şi poate, pe scenă în Eugen şi Lara sau în Corbul Lenore (amândouă atacate în mod jenant de un critic tânăr şi „dezgustător de incoruptibil“), ar trebui sau ar merita să fie comentată. N-a fost comentată: acest gen de nimfe semănau într-adevăr foarte mult între ele datorită limpezimii lor primordiale, întrucât similitudinile tinerelor trupuri ale apei sunt doar murmure ale inocenţei fireşti şi oglinzi înşelătoare, asta-i pălăria mea, a lui e mai veche, dar avem acelaşi pălărier londonez.

A doua zi, Demon îşi bea ceaiul la hotelul lui preferat cu o doamnă boemă – n-o mai văzuse până atunci şi nu avea să o mai vadă vreodată (doamna voia să se angajeze în secţia de peşti şi flori a unui muzeu din Boston şi avea nevoie de o recomandare) –, când ea şi-a întrerupt sinele volubil şi le-a arătat pe Marina şi Aqua, care traversau absente holul, cu o bosumflare mondenă şi cu blănuri albăstrui, urmate de Dan Veen şi de un teckel, şi a spus:

„Curios, actriţa asta îngrozitoare seamănă cu Eva de pe clepsidrofon din celebra pictură a lui Parmigianino“.

„Nu-i deloc celebră“, a spus Demon calm, „iar dumneata n-aveai cum s-o vezi. Nu vă invidiez“, a adăugat el. „Naivul sau naiva care-şi dă seama că a călcat în noroiul unei vieţi străine trăieşte probabil un puternic sentiment de lehamite. Ai căpătat informaţiile astea de şuetă direct de la un tip numit d’Onsky sau printr-un prieten al vreunui prieten de-al lui?“

„Prieten de-al lui“, a replicat ghinionista doamnă boemă.

Când a fost interogată, în temniţa lui Demon, Marina a râs cu triluri şi a ţesut un păienjeniş pitoresc de minciuni, apoi a cedat şi a mărturisit. S-a jurat că totul se terminase şi că baronul, epavă fizică şi samurai spiritual, plecase pentru totdeauna în Japonia. Demon a aflat dintr-o sursă mai de încredere că adevărata destinaţie a samuraiului era micul Vatican, o staţiune romană cochetă, de unde urma să se întoarcă la Aardvark, Massa, după vreo săptămână. Însă prudentul Veen prefera să-şi ucidă omul în Europa (se spunea că ramolitul, dar indestructibilul Gamaliel se străduia din răsputeri să interzică duelurile în Emisfera Vestică – zvon sau capriciu al unui preşedinte idealist, provocat de cafeaua solubilă, fiindcă nu avea să iasă nimic din asta) şi, de aceea, Demon a închiriat cel mai rapid petroloplan disponibil, l-a ajuns din urmă pe baron (care părea în mare formă) la Nisa, l-a văzut intrând în librăria Gunter, a intrat după el şi, în prezenţa librarului englez imperturbabil şi destul de plictisit, l-a pălmuit pe baronul uluit cu o mănuşă de culoarea levănţicii. Provocarea a fost acceptată, au fost aleşi doi secundanţi din partea locului, baronul a optat hotărât pentru săbii şi, după ce o anumită cantitate de sânge autentic (polonez şi irlandez – un fel de „Gory Mary“ american, în jargon de bar) împroşcase două torsuri păroase, terasa văruită, şirul de trepte ce ducea în spate, la grădina împrejmuită cu zid, într-un aranjament Douglas d’Artagnan amuzant, şorţul unei lăptărese aflate oarecum întâmplător acolo şi mânecile ambilor secundanţi, fermecătorul Monsieur de Pastrouil şi colonelul St. Alin, o canalie, cel de-al doilea gentilom i-a despărţit pe combatanţii extenuaţi şi Skonky a murit, dar nu „din cauza rănilor“ (cum s-a zvonit fără temei), ci din cauza unei reacţii cangrenoase întârziate a celei mai neînsemnate dintre ele, rană produsă poate de el însuşi, o înţepătură în vintre care i-a provocat tulburări circulatorii, în ciuda câtorva intervenţii chirurgicale desfăşurate în cursul a doi sau trei ani de şederi prelungite la Aardvark Hospital din Boston, oraşul unde, întâmplător, se căsătorise în 1869 cu prietena noastră, doamna boemă, acum supraveghetoare la secţia de biotipuri regionale a muzeului din localitate.

Marina a sosit în Nisa la câteva zile după duel, l-a găsit pe Demon la vila lui, vila Armina, şi, în extazul împăcării, nici unul nu şi-a amintit să păcălească procreaţia. Apoi a început o extrem de interesnoe polojenie („situaţie interesantă“), care, de nu s-ar fi ivit, nici aste note chinuite nu s-ar fi înşiruit.

(Van, am încredere în gustul şi talentul tău, dar suntem noi foarte siguri că trebuie să stăruim să ne întoarcem cu atâta însufleţire spre lumea asta păcătoasă, care, în definitiv, poate că a existat doar onirologic, Van? Însemnare marginală scurtă, cu scrisul Adei, din 1965, tăiată uşor cu scrisul ei tremurat de mai târziu.)

Faza asta nesăbuită a fost cea mai scurtă – a durat patru sau cinci zile –, dar nu şi ultima. El a iertat-o. A adorat-o. Dorea foarte mult să se însoare cu ea, dar ea trebuia să renunţe imediat la „cariera“ teatrală. I-a demascat talentul mediocru şi vulgaritatea anturajului, iar Marina a strigat la el şi l-a făcut brută şi diavol. Pe la 10 aprilie, cea care îl îngrijea era Aqua, în vreme ce Marina se întorsese în graba mare la repetiţiile pentru Lucile, o altă dramă execrabilă, îndreptându-se spre un alt eşec în teatrul din Ladore.

„Adio. Poate că e mai bine aşa“, i-a scris Demon Marinei la mijlocul lui aprilie 1869 (scrisoarea poate fi o copie cu scrisul lui caligrafic sau originalul neexpediat), „fiindcă, oricare ar fi fost fericirea ce ar fi putut însoţi căsătoria noastră şi oricât de mult ar fi durat această viaţă fericită, există o imagine pe care n-o voi uita şi n-o voi ierta. S-o lăsăm să se şteargă, draga mea. Am să ţi-o repet în termeni ce pot fi apreciaţi de un protagonist al scenei. Plecaseşi la Boston să vizitezi o mătuşă bătrână – de regulă o scuză răsuflată, dar în acest caz adevărată –, iar eu mă dusesem la conacul mătuşii mele de lângă Lolita, Texas. Într-o dimineaţă de februarie, devreme (cam pe la amiază chez vous), ţi-am telefonat la hotel dintr-o cabină telefonică de la marginea drumului, o cabină din cristal pur, pătată încă de lacrimile unei furtuni înfricoşătoare, rugându-te să zbori imediat aici, fiindcă eu, Demon, zornăindu-mi aripile şifonate şi blestemând dorofonul automat, nu puteam trăi fără tine şi fiindcă doream ca tu să vezi, în timp ce eu te ţin în braţe, uimirea florilor din deşert la vederea ploii. Vocea ta era la mare distanţă, dar dulce. Ai spus că eşti în costumul Evei, stai pe fir, aşteaptă să-mi pun un penyuar. În schimb, blocându-mi urechea, ai vorbit, presupun, cu bărbatul cu care îţi petrecuseşi noaptea (l-aş fi trimis pe lumea cealaltă dacă n-aş fi fost foarte dornic să-l castrez). Iată schiţa făcută de un tânăr artist din Parma într-o transă profetică, în secolul al şaisprezecelea, pentru fresca destinului nostru şi care coincide, cu excepţia mărului înspăimântătoarei cunoaşteri, cu o imagine repetată în minţile a doi bărbaţi. Apropo, slujnica ta fugară a fost găsită de poliţie aici, într-un bordel, şi îţi va fi expediată de îndată ce va fi îndopată bine cu mercur“.

3

Dezastrul L (şi nu vreau să spun Elevat) în le beau milieu al secolului trecut a produs noţiunea de Terra şi, concomitent, anatemizarea ei – un efect cu adevărat surprinzător şi unic. Detaliile sunt prea bine cunoscute din punct de vedere istoric şi prea dezgustătoare în plan spiritual, de aceea nu vor fi tratate pe larg într-o carte ce nu se adresează grangurilor şi groparilor, ci mirenilor şi mironosiţelor tinere.

Desigur, astăzi, după ce au trecut (mai mult sau mai puţin!) măreţii ani anti-L, de iluzie reacţionară, şi maşinuţele noastre elegante, Faradeus să le binecuvânteze, zumzăie cât de cât din nou, aşa cum au făcut în prima jumătate a secolului al nouăsprezecelea, aspectul geografic pur al aventurii amoroase are şi o latură comică, cum au şi modelele incrustaţiilor cu alamă, bric-à-Braques-urile şi ororile din bronz aurit pe care strămoşii noştri lipsiţi de umor le considerau „artă“. Fiindcă, într-adevăr, nimeni nu poate nega prezenţa a ceva extrem de ridicol în înseşi configuraţiile despre care se afirma solemn că ar reprezenta harta multicoloră a Terrei. Vedî (adică „nu-i aşa“), ceva care te face să mori de râs şi anume să-ţi închipui că „Rusia“, în loc să fie sinonimul straniu al Estotiei, provincia americană ce se întinde de la Cercul ne-vicios Arctic până la Statele Unite propriu-zise, era pe Terra numele unei ţări, transferată parcă printr-o iuţeală de ţărnă peste hă-hăul unui ocean dublat în emisfera opusă, unde s-a lăţit peste toată Tartaria de azi, de la Kurland până la Kurile! Dar (şi mai lipsit de logică), dacă în termeni spaţiali terrestriali Amerusia lui Abraham Milton a fost dezmembrată în componentele sale, cu apă şi gheaţă tangibilă, care separă noţiunile mai degrabă politice decât poetice de „America“ şi „Rusia“, în ceea ce priveşte timpul s-a creat o discrepanţă mai complicată şi mai absurdă, fiindcă, pe de o parte, istoria fiecărei părţi separate a amalgamului nu se prea asemăna cu istoria fiecărei părţi corespondente şi, pe de altă parte, între cele două pământuri a existat, într-un fel sau altul, o breşă de până la o sută de ani, breşă marcată de încurcătura bizară produsă de indicatoarele de direcţie de la intersecţiile timpului trecător, care arătau că nu toate cele-ce-nu-mai-există ale unei lumi corespund tuturor celor-ce-încă-nu-există ale celeilalte. Ei bine, datorită, printre altele, acestui concurs de divergenţe „neinteligibile din punct de vedere ştiinţific“, minţile bien rangés (inapte să despiedice spiriduşii) au respins Terra, considerând-o o fantezie sau o fantomă, iar minţile ţicnite (gata să plonjeze în orice abis) au acceptat-o ca susţinere şi mărturie a propriei lor iraţionalităţi.

Aşa cum avea să constate Van Veen însuşi, în perioada când se dedicase cu pasiune cercetării în domeniul terrologiei (pe atunci ramură a psihiatriei), chiar şi gânditorii cei mai profunzi, filosofii cei mai puri, Paar din Chose şi Zapater din Aardvark, au avut poziţii divergente din punct de vedere emoţional faţă de posibila existenţă a „unei oglinzi deformante a gliei noastre deformate“, aşa cum s-a exprimat cu deosebit spirit eufonic un savant care doreşte să-şi păstreze anonimatul. (Hm! Ciudat-ciudăţel, cum obişnuia să-i spună sărmana Mademoiselle L lui Gavronski. Cu scrisul Adei.)

Unii susţineau că discrepanţele şi „suprapunerile false“ dintre cele două lumi erau prea numeroase şi prea profund împletite în ghemul evenimentelor succesive ca să nu vicieze, prin intermediul ficţiunii searbede, teoria similitudinii esenţiale. Alţii însă au ripostat că numai diferenţele confirmă realitatea organică vie a lumii celeilalte, că asemănarea perfectă ar sugera mai curând un fenomen reflectat şi, prin urmare, speculativ, şi că două partide de şah cu deschideri şi mutări finale identice se pot ramifica într-un număr infinit de variante pe o tablă şi în două creiere, în orice stadiu de mijloc al dezvoltării lor irevocabil convergente.

Modestul narator trebuie să-i amintească aceste lucruri celui ce reciteşte, fiindcă în aprilie (luna mea preferată) 1869 (care n-a fost defel un an mirabil), în ziua de Sf. Gheorghe (potrivit memoriilor siropoase ale lui Mademoiselle Larivière), Demon Veen s-a însurat cu Aqua Durmanov – din râcă şi din milă, un amestec destul de obişnuit.

A existat oare şi o savoare complementară? Cu o vanitate perversă, Marina afirma în pat că simţurile lui Demon trebuie să fi fost influenţate de un soi bizar de plăcere (în sensul franţuzescului plaisir, care provoacă un puternic vibrato spinal suplimentar) „incestuoasă“ (orice ar însemna acest termen) atunci când dezmierda şi savura şi despărţea şi profana cu delicateţe, în modalităţi de nemărturisit, dar fascinante, carnea (une chair) care era a soţiei, dar şi a amantei lui, nurii îmbinaţi şi învioraţi ai unor zâne gemene, o Aquamarina şi singură, şi dublă, un miraj într-un emirat, o gemă geminată, o orgie de aliteraţii epiteliale.

În realitate, Aqua era mai puţin frumoasă şi cu mult mai scrântită decât Marina. În cursul celor paisprezece ani de căsătorie jalnică, ea a petrecut în sanatorii, cu întreruperi, o serie de sejururi din ce în ce mai lungi. O mică hartă a părţii europene a Commonwealth-ului britanic – să zicem din ScotoScandinavia până la Riviera, Altar şi Palermontovia –, precum şi cea mai mare parte a S.U.A., de la Estotia şi Canadia până la Argentina, ar putea fi înţepată destul de dens cu ace de gămălie purtând steagul emailat al Crucii Roşii, care marcau bivuacurile femeii în Războiul Lumilor purtat de ea. La un moment dat, Aqua plănuise să caute un minimum de sănătate („doar un pic de cenuşiu, vă rog, în loc de negru uniform“) în protectorate anglo-americane cum erau Balcanii şi Indiile şi s-ar putea chiar să fi încercat şi pe cele două continente sudice care prosperă sub dominaţia noastră comună. Fireşte că Tartaria, un infern independent, care la vremea aceea se întindea de la Marea Baltică şi Marea Neagră până la Oceanul Pacific, era inutilizabilă din punct de vedere turistic, deşi Ialta şi Altîn Tagh aveau sonorităţi neobişnuit de atrăgătoare… Însă adevărata ei destinaţie era Terra cea Frumoasă şi ea nădăjduia să ajungă acolo, zburând pe aripi lungi de libelulă, când avea să moară. Scrisorile scurte şi triste adresate de la casele nebuniei soţului ei erau semnate uneori Madame Şcemiaşcik-Zvukov („Sunete ce sfâşie sufletul“).

După ce a dat prima bătălie cu demenţa la Ex en Valais, Aqua s-a întors în America şi a suferit o grea înfrângere în perioada când pe Van îl alăpta încă Ruby Black, născută Black (neagră), o doică foarte tânără, aproape un copil, care avea să înnebunească şi ea, fiindcă de îndată ce veneau în strâns contact cu el (aşa cum a făcut mai târziu Lucette, ca să dau un alt exemplu), toţi cei iubitori, toţi cei firavi erau nevoiţi să cunoască nefericirea şi năpasta dacă nu moşteneau o oarecare tărie, o duritate caracteristică sângelui demonic al tatălui său.

Aqua nu împlinise încă douăzeci de ani când firea ei exaltată începuse să dezvăluie o tendinţă morbidă. Cronologic, faza iniţială a bolii ei mintale a coincis cu primul deceniu al Marii Revelaţii şi, cu toate că ea şi-ar fi putut găsi la fel de lesne o altă temă pentru iluziile şi deziluziile ei, statistica arată că Marea – iar pentru unii Insuportabila – Revelaţie a provocat în lume mai multă demenţă decât preocuparea excesivă pentru religie în vremurile medievale.

Revelaţia poate fi mai periculoasă decât Revoluţia. Minţi bolnave au identificat noţiunea unei planete Terra cu aceea a altei lumi şi această „Altă Lume“ a fost confundată nu numai cu „Lumea Cealaltă“, ci şi cu Lumea Reală din noi şi de dincolo de noi. Vrăjitorii noştri, demonii noştri sunt creaturi irizate şi nobile, cu gheare translucide şi aripi care fâlfâie viguros, dar, în al şaselea deceniu al veacului al nouăsprezecelea, Noii Credincioşi îi îndemnau pe oameni să-şi imagineze o sferă unde prietenii noştri minunaţi se degradaseră complet, devenind doar nişte monştri vicioşi, nişte diavoli respingători, cu scrotul negru, ca al carnivorelor, şi colţi de şerpi, detractori şi torţionari ai sufletelor de femei, în vreme ce pe partea cealaltă a aleii cosmice un curcubeu înceţoşat al spiritelor angelice, locuitori ai dulcii Terra, au restaurat miturile cele mai învechite, dar încă puternice, ale vechilor crezuri, compunând un nou aranjament pentru armoniu al cacofoniilor tuturor proniilor, protopopilor şi popilor, prăsiţi în mlaştinile lumii noastre mulţumite de sine.

E de-ajuns pentru scopul tău, Van, entendons-nous. (Notă pe margine.)

Biata Aqua, ale cărei fantezii erau în stare să îndrăgească toate modele noi ale descreieraţilor şi creştinilor, şi-a închipuit cu claritate paradisul unui alcătuitor minor de imnuri, o Americă viitoare constituită din clădiri din alabastru cu o sută de etaje, o Americă asemănătoare unui magazin de mobilă elegantă, plin până la refuz cu şifoniere văruite şi înalte şi frigidere mai scunde. Ea vedea uriaşi rechini zburători cu ochi laterali care, într-o singură noapte, transportau pelerini prin eterul negru peste un întreg continent, îi duceau din oceanul întunecat la marea strălucitoare, înainte de a se năpusti înapoi la Seattle sau Wark. Auzea cum cutii muzicale magice vorbesc şi cântă, înăbuşind spaima gândului, urcând liftiera, coborând cu minerul, slăvind frumuseţea şi evlavia, pe Fecioară şi pe Venus, în locuinţele însinguraţilor şi sărmanilor. Forţa magnetică de nemărturisit, denunţată de legiuitori răi în ţara noastră nedreaptă – oh, pretutindeni, în Estotia şi Canadia, în „germanul“ Mark Kennensie, precum şi în Manitoboganul „suedez“, în atelierul yukoneţilor cu cămăşi roşii, precum şi în bucătăria lyaskankăi cu basma roşie şi în Estotia „franceză“, de la Bras d’Or la Ladore (şi foarte curând în ambele Americi ale noastre şi pretutindeni în celelalte continente năucite) –, a fost folosită pe Terra fără restricţii, ca apa şi aerul, ca bibliile şi bidinelele. Cu două-trei veacuri mai înainte, Aqua ar fi fost, probabil, una dintre vrăjitoarele bune de ars pe rug.

În anii ei de studenţie intermitentă, Aqua abandonase Colegiul Brown Hill, colegiu la modă, întemeiat de unul dintre strămoşii săi mai puţin onorabili, pentru a lua parte (cum era oricum la modă) la diferite proiecte de Progres Social în Severnîe Territorii. A organizat, cu ajutorul nepreţuit al lui Milton Abraham, o farmacie Phree în Belokonsk şi acolo s-a îndrăgostit foarte tare de un bărbat însurat, care, după ce i-a oferit o vară de pasiune de parvenit în a sa garçonnière din Camping Ford, a preferat să renunţe la ea şi să nu-şi pericliteze poziţia socială într-un oraş filistin, unde oamenii de afaceri jucau „golf“ duminica şi făceau parte din „loji“. Cumplita boală, diagnosticată cu aproximaţie în cazul ei – şi în cel al altor oameni nefericiţi – ca „formă extremă de manie mistică, asociată cu existalienare“ (altminteri nebunie curată), a cuprins-o treptat, cu intervale de linişte extatică, cu zone intermitente de sănătate mintală precară, cu vise neaşteptate ale certitudinii-veşniciei, care au devenit apoi tot mai rare şi mai scurte.

După moartea ei, în 1883, Van a calculat că în cursul a treisprezece ani, socotind fiecare moment de presupusă prezenţă, vizitele deprimante făcute la diferitele ei spitale, precum şi apariţiile ei subite şi tumultuoase în miez de noapte (luptându-se cu soţul ei sau cu firava, dar agila guvernantă englezoaică tot drumul pe scări, până sus la etaj, unde era întâmpinată cu bucurie nebună de bătrânul appenzeller, şi reuşind în cele din urmă să ajungă în camera copiilor, fără perucă, fără papuci, cu unghiile însângerate), el o văzuse sau fusese cu adevărat lângă ea un interval de timp a cărui lungime nu depăşea perioada gestaţiei umane.

Aqua a simţit curând că Terra, Terra îndepărtată şi trandafirie, se învăluie în neguri sinistre. Dezintegrarea ei s-a produs pe etape, ca o coborâre într-un puţ adânc, fiecare etapă fiind mai sfâşietoare decât cea anterioară, întrucât creierul omului poate deveni cea mai bună cameră de tortură dintre toate cele pe care el le-a inventat, instituit şi folosit în milioane de ani, în milioane de ţinuturi, pe milioane de creaturi ce urlă de durere.

A căpătat o sensibilitate bolnăvicioasă la limbajul apei de la robinet, care uneori (aşa cum face sângele în circuitul sangvin înainte ca omul să adoarmă) se face ecoul unui fragment de vorbire umană ce zăboveşte în urechi în timp ce te speli pe mâini după nişte cocteiluri cu străini. Când a observat pentru prima oară această reluare imediată, prelungită şi, în cazul ei, destul de palpitantă şi batjocoritoare – dar, de fapt, cu totul inofensivă – a cutărui sau cutărui discurs recent, s-a simţit măgulită la gândul că ea, sărmana Aqua, a descoperit întâmplător o metodă atât de simplă pentru înregistrarea şi transmiterea vorbirii, în vreme ce tehnologii (aşa-numiţii mintoşi) din toată lumea încercau să facă utile pentru public şi rentabile din punct de vedere comercial telefoane hidrodinamice extrem de complicate şi încă foarte scumpe, precum şi alte dispozitive nenorocite ce urmau să le înlocuiască pe cele ce se duseseră k certiam sobacim („dracului“, în rusă) odată cu interzicerea unei „lambre“ ce nu merită să mai fie amintită. Totuşi, curând volubilitatea robinetelor perfectă ritmic, dar cu verbul destul de neclar, a început să dobândească prea mult sens pertinent. Pe măsură ce-şi sporea claritatea dicţiunii, apa de la robinet, apa care curgea, devenea tot mai deranjantă. Apa cuvânta curând după ce Aqua ascultase o persoană sau fusese sub influenţa unei persoane care vorbea energic şi expresiv – fără a i se adresa neapărat ei –, o persoană cu voce repezită caracteristică şi cu intonaţii ale frazei foarte individualizate sau foarte străine, trăncăneala obligatorie a unui narator la o petrecere infectă sau solilocviul fluent dintr-o piesă de teatru plicticoasă sau vocea încântătoare a lui Van sau un crâmpei de poezie auzit la o prelegere, băiatul meu, scumpul meu, dragostea mea, fie-ţi milă, dar mai ales poezia italiană mai fluidă şi flou, de pildă cântecelul recitat între ciocănitul genunchilor şi ridicarea palpebrei de un doctor bătrân, pe jumătate rus, pe jumătate ţicnit, doctor, doc, toc, cânticel, cretinel, ballatetta, deboletta… tu, voce sbigottita… spigotty e diavoletta… de lo cor dolente… con ballatetta va… va… della strutta, destruttamente… mente… mente… opreşte înregistrarea sau ghidul va continua să demonstreze, aşa cum a făcut chiar în dimineaţa asta în Florenţa, că o columnă neroadă comemorează, spunea el, „ulmul“ căruia i-a dat frunza când l-au cărat pe lângă el pe Sf. Zeus, mort şi greu ca un bolovan, prin umbra treptată, treptată; sau baba-hârca din Arlington turuindu-i fără încetare soţului ei tăcut, în timp ce viile treceau în viteză pe lângă ei şi chiar în tunel (nu pot să-ţi facă aşa ceva, să le spui, Jack Black, să le spui neapărat…). Apa curgând în cadă (sau la duş) îi semăna prea tare lui Caliban şi nu vorbea clar – sau poate era prea brutal de nerăbdătoare să emită torentul fierbinte şi să se descotorosească de ardoarea infernală şi nu o mai interesa pălăvrăgeala –, dar şuvoiaşele bolborosinde au devenit tot mai ambiţioase şi mai odioase şi când, la primul ei „cămin“, l-a auzit pe unul dintre cei mai detestabili doctori itineranţi (cel care-l cita pe Cavalcanti) cum turna guraliv în bideul ei detestabil instrucţiuni detestabile într-o germană înfăşurată în rusă, s-a hotărât să nu mai deschidă deloc robinetul de apă.

Dar şi faza asta a trecut. Suprimările locvacităţii tizului ei au fost înlocuite de alte cazne, atât de complet încât în timpul unui interval de luciditate, când a deschis întâmplător cu mâna ei mică şi lipsită de putere un robinet de lavoar ca să bea o gură de lichid, izvorul de apă călduţă a replicat în propriul său dialect, fără urmă de viclenie sau maimuţărire: Finito! Acum o chinuia cumplit formarea găurilor negre şi moi (iami, iamişci) în mintea ei, între sculpturile tot mai întunecate ale gândului şi amintirii. Panica mintală şi suferinţa fizică şi-au strâns mâinile lor roşii-negre, una făcând-o să se roage pentru sănătatea minţii, cealaltă să pledeze pentru moarte. Obiectele confecţionate de om şi-au pierdut semnificaţia sau au căpătat conotaţii monstruoase. Umeraşele erau, de fapt, umerii tellurienilor decapitaţi, cutele unei pături pe care o azvârlise din patul ei cu picioarele o priveau îndurerate cu un urcior pe pleoapa coborâtă şi cu dojană sumbră în răsfrângerea vlăguită a unei buze livide. Efortul de a înţelege informaţia transmisă cumva oamenilor de geniu de limbile unui ceasornic sau ornic a devenit la fel de lipsit de speranţă ca şi încercarea de a descifra limbajul semnelor unei societăţi secrete sau psalmodia chinezească a acelui student tânăr, cu o chitară nechinezească, pe care-l cunoscuse pe vremea când ea sau sora ei dăduseră naştere unui prunc mov. Însă nebunia ei, măreţia nebuniei ei păstra totuşi cochetăria patetică a unei regine nebune: „Doctore, cred că în curând o să am nevoie de ochelari, ştiu şi eu“ (râs arogant), „Nu-mi dau seama ce spune ceasul meu de la mână… Pentru numele lui Dumnezeu, spune-mi ce zice el! Ah! Patru şi jumătate – jumătate de ce? Nu contează, nu contează, «nu» şi «contează» sunt gemeni, eu am o soră geamănă şi un fiu geamăn. Ştiu că vrei să-mi examinezi pubidendronul, trandafirul alpin păros din albumul ei, cules acum zece ani“ (arătându-şi cele zece degete, voioasă, cu mândrie, zece-i zece, nu-i aşa?!).

Apoi supliciul a sporit, a devenit insuportabil de compact şi a căpătat dimensiuni coşmareşti, făcând-o să urle şi să vomite. A vrut (şi i s-a permis, binecuvântat fie bărbierul spitalului, Bob Bean!) să-şi radă pletele negre, să rămână doar cu nişte mici ghimpi acvamarin, fiindcă buclele îi pătrundeau în craniul poros şi se cârlionţau în interior. Fragmente de cer sau de zid se desprindeau ca dintr-un puzzle, oricât de îngrijit ar fi fost asamblate, dar o zdruncinătură provocată de neatenţie sau cotul unei infirmiere pot deranja cu atâta uşurinţă acele fragmente subţiri, care deveneau goluri ininteligibile ale unor obiecte anonime sau dosul anonim al jetoanelor de Scrabble, pe care ea nu putea să le întoarcă deloc cu partea însorită în sus, fiindcă mâinile îi fuseseră legate de un infirmier cu ochii negri, ca ai lui Demon. Dar imediat panica şi patima, ca o pereche de copii într-un joc zgomotos, emiteau un ultim hohot de râs şi se-ndepărtau în fugă, ducându-se să se manipuleze reciproc în dosul unui tufiş, ca în Anna Karenina, romanul contelui Tolstoi, şi din nou, o vreme, un scurt răgaz, în casă se aşternea liniştea şi mama lor avea acelaşi nume de botez ca şi mama ei.

Într-o vreme, Aqua a crezut că un prunc de sex bărbătesc, născut mort, în vârstă de jumătate de an, un mic fetus mirat, un peşte din cauciuc pe care-l produsese în baie, într-un lieu de naissance marcat clar în visele ei cu un X, după ce schiase în plină viteză şi se zdrobise de o buturugă de zadă, fusese, cum-necum, salvat şi îi fusese adus la Nusshaus împreună cu urările de bine ale surorii ei, înfăşat în vată îmbibată cu sânge, dar perfect viu şi sănătos, ca să fie înregistrat drept fiul său, Ivan Veen. În alte momente părea convinsă că pruncul era al surorii ei şi fusese născut în afara căsătoriei, în timpul unui viscol istovitor şi totuşi foarte romantic, într-un refugiu montan pe Sex (Scex) Rouge, unde doctorul Alpiner, medic generalist şi iubitor de genţiane, stătea în mod providenţial, aşteptând lângă o sobă înroşită şi butucănoasă să i se usuce cizmele. După aproape doi ani (în septembrie 1871 – creierul ei orgolios reţinea încă duzini întregi de date), s-a produs o oarecare confuzie. După ce evadase din noul ei refugiu şi ajunsese într-un fel sau altul la conacul de neuitat al soţului său (imită un străin: „Signor Konduktor, vrei merg Lago di Luga, ţine parai!“), a profitat de faptul că lui i se făcea masaj în solariu, a intrat tiptil în fostul lor dormitor şi a trăit un şoc foarte plăcut: pudra ei de talc, într-un recipient pe jumătate plin, cu o etichetă colorată pe care scria „Quelques Fleurs“, se afla încă pe noptieră; cămaşa ei de noapte preferată, roşie-portocalie, zăcea mototolită pe carpeta din faţa patului. Aqua a înţeles că doar un coşmar negru şi scurt îi ştersese din memorie faptul radios că ea dormise tot timpul lângă soţul ei, de la ziua de naştere a lui Shakespeare, o zi ploioasă şi verde, dar pentru majoritatea celorlalţi oameni, vai, asta însemna că Marina (după ce G.A. Vronski, cineastul, o părăsise pe Marina pentru altă Hristoşik cu gene lungi, aşa cum le numea el pe toate starletele frumoase) concepuse, c’est bien le cas de le dire, ideea strălucită de a-l convinge pe Demon să divorţeze de Aqua nebuna şi să se însoare cu Marina, care credea (în mod fericit şi corect) că e din nou gravidă. Marina petrecuse cu el o lună rukuliruiuşcii cu el la Kitej, dar, când ea şi-a divulgat plină de sine intenţiile (chiar înainte ca Aqua să sosească), el a dat-o afară din casă. Totuşi, mai târziu, în ultima rundă scurtă a unei existenţe inutile, Aqua s-a eliberat de toate acele amintiri ambigue şi s-a pomenit că tot citeşte şi reciteşte, înfrigurată şi încântată, scrisorile fiului ei într-o sanastoria luxoasă din Centaur, Arizona. El îi scria invariabil în franceză şi o numea petite maman şi îi descria şcoala nostimă unde va locui după ce va împlini treisprezece ani. Urechile îi ţiuiau noaptea, în timpul noilor şi ultimelor, ultimelor ei insomnii pline de planuri, dar ea îi auzea vocea şi se simţea alinată. De obicei o numea mami sau mama, punând accentul pe ultima silabă în engleză, pe prima în ruseşte. Cineva spusese că tripleţii şi dracunculii heraldici apăreau deseori în familiile trilingve, dar acum nu mai exista absolut nici o îndoială (excepţie făcând mintea odioasă a de mult defunctei Marina, unde sălăşluia iadul) că Van era fiul ei iubit, al ei, al lui Aqua.

Ştia că fericita stare de repaus mintal perfect n-avea cum să dureze şi, cum nu voia să suporte o altă recidivă, a făcut ceea ce făcuse un alt pacient în Franţa cea îndepărtată, la un „cămin“ mult mai puţin luminos şi agreabil. Un anumit doctor Froid, unul dintre centaurii administrativi, care se poate să fi fost fratele emigrant, cu numele de pe paşaport schimbat, al doctorului Froit de Signy-Mondieu-Mondieu din Ardeni, sau mai probabil, acelaşi om, fiindcă amândoi proveneau din Vienne, Isère, şi erau singuri la părinţi (cum era şi fiul ei), a elaborat sau mai degrabă a reînviat metoda de tratament care urmărea să instituie un sentiment de „grup“ şi să-i determine pe pacienţii cei mai ascultători să ajute personalul medical dacă „această idee îi atrăgea“. La rândul ei, Aqua a repetat cu exactitate trucul inteligent al Eleonorei Bonvard şi anume a ales să facă paturile şi să spele poliţele de sticlă. Astoriul din St. Taurus sau cum s-o fi numit (cui ce-i pasă? lucrurile neînsemnate se uită foarte repede când pluteşti în non-existenţa infinită) era probabil mai modern, cu o panoramă deşertică mai rafinată decât horspitalul casă-a-groazei Mondefroid, dar în ambele locuri un pacient dement putea să fie cu uşurinţă mai isteţ decât un pedant imbecil.

În mai puţin de o săptămână, Aqua a adunat peste două sute de tablete cu efecte diferite. Pe cele mai multe le cunoştea: sedativele slabe şi cele ce te scoteau din circulaţie de la opt seara până la miezul nopţii, câteva soiuri de somnifere puternice, care te lăsau cu membrele moi şi capul de plumb după opt ore de nefiinţă, un medicament foarte plăcut în sine, dar puţintel letal dacă se combina cu o duşcă de detergent lichid, detergent cunoscut în comerţ sub numele de Morona, dar şi o pilulă purpurie şi dolofană ce-i amintea – a trebuit să râdă – de cele folosite de ţigăncuşa vrăjitoare din povestirea spaniolă (adorată de şcolăriţele din Ladore) pentru a-i adormi pe vânători şi pe ogarii lor la deschiderea sezonului de vânătoare. Ca nu cumva vreun băgăcios să o învie în mijlocul procesului de plutire spre depărtări, Aqua a socotit că trebuie să-şi asigure o perioadă maximă de letargie netulburată, dar nu într-o seră, ci într-un loc mai ferit, iar îndeplinirea celei de-a doua părţi a proiectului a fost simplificată şi încurajată de un alt agent sau o altă copie a Profesorului din Isère, un anume doctor Sig Heiler, despre care lumea vorbea cu veneraţie, spunând că e un tip formidabil, că aduce a geniu, aşa cum se spune de obicei despre berea botezată că aduce a bere. Se presupunea că pacienţii care dovedeau, prin anumite zvâcniri ale pleoapelor şi ale altor părţi cvasisecrete aflate sub controlul studenţilor medicinişti, că încep să-l viseze pe Sig (un bătrânel puţin diform, dar nu lipsit de frumuseţe) în chip de „papa Sfic“, cel ce şfichiuia subretele peste şezut şi se servea semeţ de scuipătoare, sunt pacienţi în curs de însănătoşire şi, în consecinţă, li se permitea să participe după deşteptare la activităţi normale în aer liber, cum sunt, de pildă, picnicurile. Vicleana Aqua a avut o zvâcnire, a simulat un căscat, şi-a deschis ochii ei albaştri (între albastrul deschis al irisului şi pupila neagră ca tăciunele se realiza un contrast uimitor – o moştenea în privinţa asta pe Dolly, mama ei), şi-a pus pantaloni galbeni şi un bolerou negru, s-a plimbat printr-un crâng de pini, a făcut autostopul, arătând direcţia cu degetul mare, s-a urcat într-un camion mexican, a găsit o râpă convenabilă într-un desiş de stejari pitici şi acolo, după ce a scris un bilet scurt, a început să înghită placid, din palma făcută căuş, conţinutul multicolor al sacoşei sale, ca orice fată rusoaică de la ţară lakomiaşciaiasia iagodami (ospătându-se cu bobiţe de fructe) culese din crâng ceva mai înainte. A zâmbit, delectându-se visătoare cu gândul (foarte „kareninian“ ca tonalitate) că dispariţia ei îi va afecta pe oameni la fel de profund ca decesul subit, misterioas şi niciodată explicat al unei benzi desenate dintr-o gazetă de duminică pe care ai cumpărat-o ani la rând. A fost ultimul ei zâmbet. A fost descoperită mult mai repede – dar şi ea murise mult mai repede – decât s-ar fi crezut, şi Siggy cel înzestrat cu spirit de observaţie, care era încă în pantalonii kaki, scurţi şi burlăniţi, a raportat că sora Aqua (cum îi spuneau cu toţii, nu se ştie de ce) zăcea, ca şi cum ar fi fost înmormântată în stil preistoric, în poziţie de fetus-in-utero, comentariu ce le-a părut relevant studenţilor săi, aşa cum le va părea şi alor mei.

Ultimul bilet găsit asupra ei şi adresat soţului şi fiului ei ar fi putut proveni de la persoana cea mai sănătoasă la minte de pe pământul ăsta sau de pe oricare altul.

Aujourd’hui (heute-toity!), eu, jucăria cu ochi ce se rostogolesc, mi-am câştigat dreptul psihkitsch să mă bucur împreună cu Herr Doktor Sig, Sora Medicală Joan cea Groaznică şi câţiva „pacienţi“ de o petrecere câmpenească în învecinatul bor (pădure de pini), unde am remarcat veveriţele ce seamănă cu sconcsul, Van, aceleaşi pe care strămoşul tău Albastru-închis le-a importat în Parcul Ardis, pe unde, fără îndoială, te vei plimba şi tu cândva. Limbile unui ceas, chiar când sunt dereglate, trebuie să ştie şi să-i permită celui mai mic şi mai mut ceas de mână să ştie unde se află ele de fapt, altminteri cadranul e doar o faţă albă cu mustaţă falsă. Tot astfel, celovek (omul) trebuie să ştie unde se află şi să le permită şi altora să ştie, altminteri el nu e nici măcar un klok (bucată) dintr-un celovek, nu e nici un el, nici o ea, micul meu Van, ci e doar „un sfârc“, cum spunea de obicei sărmana Ruby despre sânul ei drept, care era minuscul. Eu, sărmana Princesse Lointaine, acum très lointaine, nu ştiu unde mă aflu. Prin urmare, trebuie să cad. Aşadar, adio, dragul meu, dragul meu fiu, şi rămas-bun, sărmane Demon, eu nu ştiu data sau anotimpul, dar e o zi rezonabil de frumoasă şi, fără îndoială, venită la timp, cu o mulţime de furnicuţe adorabile, care stau la coadă ca să ajungă la pilulele mele drăgălaşe.

[Semnat]      Sora surorii mele care teper iz ada
(„acum a ieşit din iad“)

„Dacă vrem să vedem limba cadranului solar al vieţii“, a comentat Van, dezvoltând metafora în grădina de trandafiri a conacului Ardis la sfârşitul lui august 1884, „trebuie să ne aducem mereu aminte că omul îşi dovedeşte tăria, demnitatea şi încântarea jignind şi dispreţuind umbrele şi stelele care-şi ascund secretele de noi. Doar ridicola putere a suferinţei a făcut-o să capituleze. Şi mă gândesc adesea că ar fi fost cu atât mai plauzibil din punct de vedere estetic, ecstatic, estotial dacă ea ar fi într-adevăr mama mea“.

4

La mijlocul secolului douăzeci, Van a început să-şi reconstruiască trecutul profund şi a observat în scurt timp că detaliile fragedei sale copilării care contau cu adevărat (pentru scopul special urmărit de reconstrucţie) puteau fi tratate cel mai bine – şi rareori nu puteau fi doar tratate – când reapăreau în diferite faze ulterioare ale adolescenţei şi tinereţii, ca juxtapuneri neaşteptate ce reînsufleţeau partea şi, concomitent, dădeau viaţă întregului. Iată de ce prima lui dragoste are aici prioritate faţă de prima lui rană dureroasă sau faţă de primul lui coşmar.

De-abia trecuse de treisprezece ani. Până atunci nu părăsise niciodată tihna şi siguranţa acoperişului patern. Până atunci nu înţelesese că „tihna şi siguranţa“ de acest gen s-ar putea să nu fie chiar sigure, că s-ar putea să fie doar o metaforă introductivă banală într-o carte despre un băiat şi o şcoală. La câteva cvartale de şcoală, o văduvă, doamna Tapirov, care era franţuzoaică, dar vorbea englezeşte cu accent rusesc, avea un magazin de obiecte de artă şi mobilă mai mult sau mai puţin veche. I-a vizitat magazinul într-o zi senină de iarnă. Vaze de cristal cu trandafiri purpurii şi flori de ochiul-boului cafenii cu auriu erau aşezate ici şi colo în partea din faţă a magazinului – pe o consolă din lemn aurit, pe un sipet lăcuit, pe poliţa unui scrin sau pur şi simplu de-a lungul treptelor acoperite de covor, care duceau la etajul următor, unde şifoniere mari şi servante aspectuoase, dar de un gust îndoielnic, închideau în semicerc un ansamblu de harpe. Van s-a convins că florile erau artificiale şi faptul că aceste imitaţii flatează întotdeauna exclusiv ochiul, însă nu copiază şi senzaţia de carne a petalei şi a frunzei vii, i s-a părut straniu şi derutant. A doua zi s-a dus să ia obiectul (acum, după ce trecuseră optzeci de ani, nu şi-l mai amintea), cel pe care-l dăduse la reparat sau ca să i se facă o copie, dar acesta nu era gata sau copia nu fusese încă făcută. A atins în trecere un trandafir pe jumătate deschis şi vârfurile degetelor lui, care se aşteptaseră să întâlnească textura sterilă, au fost surprinse când viaţa răcoroasă le-a sărutat cu buzele ţuguiate. „Fiica mea“, a spus doamna Tapirov, sesizându-i uimirea, „pune întotdeauna un buchet de flori adevărate printre cele artificiale, pour attraper le client. Dumneata ai tras jokerul“. În timp ce pleca, acolo a intrat o şcolăriţă în palton gri, cu bucle castanii care-i cădeau pe umeri şi cu un chip frumos. Cu alt prilej (fiindcă restaurarea unei alte părţi a lucrului – o ramă, probabil – a durat foarte mult sau fiindcă întregul articol s-a dovedit în cele din urmă imposibil de obţinut), a văzut-o ghemuită cu cărţile ei de şcoală într-un fotoliu – o mobilă a familiei printre cele de vânzare. Nu i-a vorbit niciodată. A iubit-o nebuneşte. Cel puţin un semestru.

A fost o iubire firească şi misterioasă. Mai puţin misterioase şi mai groteşti au fost pasiunile în mare vogă la Riverlane în 1883, pasiuni pe care câteva generaţii de directori nu izbutiseră să le stârpească. Fiecare dormitor îşi avea „fetiţa“ lui. Un băiat isteric din Uppsala, saşiu, cu gura slobodă şi membre aproape anormal de împiedicate, dar cu textura pielii minunat de delicată şi farmecul inefabil al rotunjimilor Cupidonului lui Bronzino (Cupidonul cel mare, pe care un satir îl descoperă încântat în alcovul unei doamne), a fost foarte preţuit şi torturat de băieţii străini, majoritatea greci şi englezi, conduşi de Cheshire, asul rugbiului, şi, mai din bravadă, mai din curiozitate, Van şi-a biruit scârba şi a asistat indiferent la orgiile lor. Totuşi, a abandonat curând surogatul ăsta în favoarea unei distracţii mai fireşti, dar la fel de nemiloase.

Femeia mai în vârstă care vindea zahăr de orz şi reviste Lucky Louse în prăvălia din colţ, unde prin tradiţie accesul elevilor nu era strict interzis, angajase întâmplător o tânără asistentă şi Cheshire, fiul unui lord prosper, se convinsese repede că târfuliţa asta grăsuţă putea fi avută pentru un dolar verde rusesc. Van a fost printre primii care s-au bucurat de graţiile ei, oferite după ora închiderii în semiîntuneric, în spatele prăvăliei, printre coşuri mari şi saci. I-a spus fetei că are şaisprezece ani şi e libertin, deşi avea paisprezece ani şi era virgin, ceea ce s-a dovedit o sursă de stânjeneală pentru fanfaronul nostru atunci când a încercat să-şi ascundă lipsa de experienţă trecând vijelios la acţiune, dar reuşind doar să descarce pe preşul ce sta de obicei la intrare ceea ce ea l-ar fi ajutat bucuroasă să reverse înăuntru. Treburile au mers mai bine şase minute mai târziu, după ce Cheshire şi Zographos terminaseră, dar de fapt Van a început să se desfete cu frăgezimea ei, cu strânsoarea ei dulce şi blândă şi cu ondulările ei entuziaste abia la următoarea partidă de acuplare. Van ştia că e doar o curvetă durdulie, aşa că îi îndepărta faţa cu cotul când fata încerca să-l sărute, după ce el terminase, şi controla cu o mişcare rapidă a mâinii dacă portofelul se mai află în buzunarul de la şold, aşa cum văzuse că face Cheshire, dar, oricum, când ultima dintre cele vreo patruzeci de convulsii se produsese şi se stinsese în curgerea obişnuită a timpului demolator, iar trenul lui gonea spre Ardis pe lângă ogoarele negre şi verzi, s-a pomenit că ajunge să confere sărmanei ei imagini o nebănuită poezie – mirosul de bucătărie al braţelor ei, genele umede în scăpărarea neaşteptată a brichetei lui Cheshire şi chiar paşii scârţâitori ai bătrânei doamne surde, doamna Gimber, în dormitorul ei de la etaj.

Într-un compartiment elegant de clasa întâi, cu mâna înmănuşată băgată în chinga laterală din catifea, se simţea un adevărat om de societate şi trecea în revistă priveliştea minunată care luneca minunat pe lângă tren. Şi, uneori, privirile rătăcitoare ale pasagerului se opreau o clipă, când descoperea în interiorul lui, undeva jos, o dorinţă arzătoare, care, bănuia el (în mod corect, mulţumesc lui Log), era doar o minoră iritaţie a epiteliului.

5

La începutul după-amiezii, Van coborî cu două geamantane în liniştea însorită a gării rurale de unde un drum şerpuit ducea la Palatul Ardis, pe care îl vizita pentru prima oară. Într-o miniatură născută de propria-i imaginaţie, văzuse un cal înşeuat pregătit pentru el, dar aici nu-l aştepta nici măcar o cabrioletă. Şeful gării, un bărbat voinic şi ars de soare, în uniformă cafenie, era sigur că se aşteptau să vină cu trenul de seară, care era mai lent, dar avea vagon-restaurant. O să sune în câteva clipe la Palatul Ardis, a adăugat el în timp ce-i dădea semnalul de plecare mecanicului de locomotivă îngrijorat. Deodată, de peron s-a apropiat o birjă şi o doamnă cu părul roşu, care-şi ducea în mână pălăria de pai şi râdea de propria-i grabă, s-a repezit spre tren şi a reuşit să urce în ultima clipă. Van s-a hotărât să folosească mijlocul de transport pe care i-l pusese la dispoziţie o cută întâmplătoare în textura timpului şi s-a instalat în bătrâna calèche. Călătoria de o jumătate de oră n-a fost deloc neplăcută. Birja l-a purtat prin păduri de pini şi peste ravene stâncoase, cu animale şi cu păsări care cântau în arbuştii înfloriţi. Stropi de soare şi umbre dantelate lunecau peste picioarele lui şi împrumutau o scânteiere verde nasturelui de alamă – lipsit de geamănul său – de pe spatele hainei pe care o purta vizitiul. Au trecut prin Torfianka, un cătun feeric, compus din trei sau patru izbe, un atelier de reparat doniţe şi o fierărie îmbrăcată-n iasomie. Birjarul a făcut semn cu mâna unui prieten nevăzut şi micul vehicul sensibil s-a mişcat într-o parte, în armonie cu gestul lui. Acum înaintau în goană printre ogoare, pe un drum de ţară plin de praf. Drumul cobora şi se cocoşa din nou şi la fiecare urcuş vechiul taxi punctual încetinea, ca şi cum ar fi fost gata să adoarmă, şi îşi biruia în silă slăbiciunea.

S-au hurducat pe piatra de râu din Catun, un sat pe jumătate rusesc, şi şoferul a salutat din nou, de data asta făcându-i semn cu mâna unui băiat cocoţat într-un cireş. Mestecenii s-au despărţit, lăsându-i să traverseze un pod vechi. Ladore, castelul său negru în ruine, cocoţat pe un vârf de stâncă, şi, ceva mai la vale, acoperişurile sale multicolore şi vesele se zăreau deja – şi, mult mai târziu în cursul vieţii, aveau să fie văzute de el de nenumărate ori.

Când drumeagul a intrat în Parcul Ardis, vegetaţia a căpătat imediat un aspect mai sudic. La cotitura următoare a apărut şi conacul romantic de pe colina domoală, cel din vechile romane de dragoste. Era o casă boierească superbă, cu trei etaje, construită din cărămidă deschisă la culoare şi piatră de nuanţă purpurie, iar în anumite lumini nuanţele şi materia lor păreau să-şi alterneze efectele. Însă, în ciuda diversităţii, măreţiei şi însufleţirii arborilor care înlocuiseră de multă vreme cele două şiruri regulate de puieţi stilizaţi (mai degrabă adăugate de mintea arhitectului decât văzute de un ochi de pictor), Van a recunoscut Palatul Ardis, aşa cum era înfăţişat în acuarela veche de două sute de ani atârnată pe un perete din camera de toaletă a tatălui său: conacul se înălţa pe o ridicătură ce domina o pajişte abstractă, cu doi oameni micuţi cu tricornuri, care stăteau de vorbă în apropierea unei vaci stilizate.

Când a ajuns Van, nici un membru al familiei nu era acasă. Un servitor i-a ieşit în întâmpinare şi i-a luat calul. Van a pătruns în arcada gotică a holului, unde Bouteillan, bătrânul majordom, care acum purta – contrar eticii profesionale – mustaţă (vopsită într-un cafeniu dens, ca de sos), l-a întâmpinat cu o încântare manifestă în gesticulaţie – odinioară fusese valetul tatălui lui Van. „Je parie“, a spus el, „que Monsieur ne me reconnaît pas“ şi s-a apucat să-i amintească lui Van ceea ce Van îşi amintise şi singur: farmannikinul (un fel deosebit de zmeu fără coadă, format din două sau mai multe cutii fără fund, care în ziua de azi nu mai poate fi întâlnit nici măcar în cele mai mari muzee ce găzduiesc jucării din trecut) înălţat într-o zi cu ajutorul lui Bouteillan deasupra unei pajişti presărate cu piciorul-cocoşului. Amândoi îşi înălţaseră privirile: micuţul dreptunghi roşu a atârnat o clipă pieziş pe cerul albastru de primăvară. Palatul era renumit pentru tavanele sale pictate. Era prea devreme pentru ceai. Ar dori Van ca el sau o slujnică să-l ajute să-şi desfacă bagajele? Da, da, una dintre slujnice, a spus Van, întrebându-se repede ce articol din bagajul unui elev ar putea să impresioneze o servitoare. Tabloul lui Ivory Revery goală (un model)? Cui ce-i păsa acum, când era bărbat?

La sugestia majordomului, s-a dus să facă un tour du jardin. În vreme ce urmărea o potecă şerpuitoare, păşind fără zgomot pe nisipul fin şi trandafiriu în pantofii moi, de cauciuc, ai uniformei şcolare, Van a dat peste o persoană pe care a recunoscut-o dezgustat – era fosta lui guvernantă franţuzoaică (locul colcăia de stafii!). Ea stătea pe o bancă verde, sub liliecii persani, cu umbrela de soare într-o mână şi o carte în cealaltă, carte din care îi citea cu glas tare unei fetiţe ce se scobea în nas şi îşi cerceta cu satisfacţie visătoare degetul înainte de a-l şterge de marginea băncii. Van şi-a spus că trebuie să fie „Ardelia“, cea mai mare dintre cele două verişoare mici pe care se presupunea că o să le cunoască. De fapt, era Lucette, verişoara mai mică, un copil asexuat de opt ani, cu un breton de păr blond-roşcat lucios şi un nasture pistruiat în chip de nas. În primăvară avusese o pneumonie şi era încă învăluită în aerul acela straniu de îndepărtare, de indiferenţă, pe care copiii – îndeosebi copiii poznaşi – îl reţin o vreme după ce au trecut pe lângă moarte. Mademoiselle Larivière s-a uitat deodată la Van pe deasupra ochelarilor ei verzi şi el a trebuit să reziste unui alt bun venit călduros. Spre deosebire de Albert, ea nu se schimbase deloc faţă de vremea când venea de trei ori pe săptămână la casa din oraş a lui Dark Veen cu o sacoşă plină de cărţi şi cu un pudel minuscul şi tremurător (acum mort), pe care nu-l putea lăsa singur acasă. Pudelul avea ochi strălucitori ca tristele măsline negre.

Curând au pornit agale spre conac. Din cauza durerii rememorate, guvernantei îi tremura capul cu bărbie mare şi nas la fel de mare sub moarul umbrelei de soare, Lucy târa într-un mod enervant săpăliga de grădină pe care o găsise, iar tânărul Van, în cochetul său costum gri, cu cravata fâlfâind şi cu mâinile la spate, îşi privea picioarele mute ce păşeau cu grijă şi încerca, fără un motiv anume, să le conducă pe aceeaşi linie.

În faţa verandei oprise o trăsură. Din ea coborâră o doamnă care semăna cu mama lui Van şi o fată de unsprezece sau doisprezece ani, cu părul negru, precedate de un cotei neastâmpărat. Ada ducea un buchet de flori de câmp destul de zbârlit. Era în rochie albă şi jachetă neagră şi avea o fundă albă prinsă în părul ei lung. Van n-a mai văzut niciodată rochia aceea şi, când a amintit-o într-o evocare retrospectivă, Ada a replicat invariabil că probabil a visat, căci ea n-a avut niciodată aşa ceva şi n-ar fi putut să-şi pună haină de culoare închisă într-o zi atât de caldă. Dar pentru el această primă imagine a ei a rămas neschimbată toată viaţa.

Cu vreo zece ani mai înainte, nu mult după ce împlinise patru ani şi către sfârşitul lungii şederi a mamei sale într-un sanatoriu, „mătuşa“ Marina se năpustise asupra lui într-un parc public unde, într-o volieră mare, erau fazani. A sfătuit-o pe bonă să-şi vadă de treburile ei şi l-a dus la un chioşc de lângă fosa orchestrei, unde i-a cumpărat un baton de zahăr mentolat de culoarea smaraldului şi i-a spus că, dacă tatăl lui ar dori, ea ar înlocui-o pe mama lui şi că n-ai voie să hrăneşti păsările decât dacă Lady Amherst îţi dă încuviinţarea sau aşa a înţeles el.

Acum ei îşi beau ceaiul în colţul frumos mobilat al holului central, de altfel foarte auster, de unde începea să urce scara principală. Stăteau în jurul unei mese elegante, în fotolii tapisate cu mătase. Jacheta neagră a Adei şi buchetul roz-galben-albastru, alcătuit din anemone, rostopască şi căldăruşe, stăteau pe un scaun din lemn de stejar sculptat. Câinele a primit mai multe bucăţele de prăjitură decât de obicei. Price, bătrânul lacheu posac care a adus frişca pentru fragi, semăna cu profesorul de istorie al lui Van, „Di-dii“ Jones.

„Seamănă cu profesorul meu de istorie“, a spus Van după ce omul a plecat.

„Mie-mi plăcea istoria“, a zis Marina, „îmi plăcea să mă identific cu femeile celebre. Ivan, ai o buburuză pe farfurie. În special cu frumuseţile celebre – a doua soţie a lui Lincoln sau regina Josephine“.

„Da, am observat – e frumos făcută. Avem şi noi acasă un serviciu de masă asemănător.“

„Slivok (puţină frişcă?) Vorbeşti ruseşte, sper?“ l-a întrebat Marina pe Van în timp ce-i turna o ceaşcă de ceai.

„Neohotno no soverşenno svobodno (fără tragere de inimă, dar destul de fluent)“, a replicat Van, slegka ulîbnuvşis (zâmbind uşor). „Da, multă frişcă şi trei bucăţi de zahăr.“

„Ada şi cu mine avem gusturi la fel de extravagante. Lui Dostoievski îi plăcea cu sirop de zmeură.“

„Da’ de unde!“ rosti Ada.

Portretul Marinei, un ulei destul de reuşit pictat de Tresham, tablou ce atârna deasupra ei, pe perete, o înfăţişa cu pălăria elegantă purtată cu zece ani în urmă pentru repetiţia unei scene de vânătoare, o pălărie cu boruri romantice, largi, o aripă în culorile curcubeului şi o pană mare din argint înfăşurată în şnur negru şi înclinată în jos, iar Van, în timp ce şi-a amintit de voliera din parc şi de mama lui în propria-i volieră, a trăit un bizar sentiment al misterului, ca şi cum comentatorii destinului său ar fi ţinut sfat. Faţa Marinei era acum machiată astfel încât să imite înfăţişarea ei de altădată, deşi moda se schimbase: rochia din bumbac avea un imprimeu rustic, buclele de un castaniu-roşcat uşor încărunţit nu i se mai rostogoleau pe lângă tâmple, iar îmbrăcămintea sau podoabele ei nu aminteau defel impetuozitatea pletelor din timpul galopului şi tiparul în formă de olane al penajului ei superb, redat cu măiestrie ornitologică în tabloul lui Tresham.

Nu erau prea multe de amintit despre acel prim ceai. A observat trucul Adei, care-şi ascundea unghiile, strângând pumnul sau întinzând mâna cu palma întoarsă în sus, când îşi lua câte un biscuit. Era plictisită şi jenată de tot ce spunea mama ei şi, când Marina a început să vorbească despre Tarn, zis şi Noul Rezervor, Van a remarcat că Ada dispăruse de lângă el şi stătea în picioare, ceva mai departe, cu spatele la masa de ceai, în cadrul unei ferestre deschise. Câinele cu mijlocul zvelt se instalase pe un scaun şi se uita în grădină peste labele întinse în faţă, iar ea îl întreba în şoaptă ce anume adulmecase.

„De la fereastra bibliotecii poţi să vezi Tarnul“, a spus Marina. „Ada o să-ţi arate îndată toate încăperile din casă. Ada?“ (Îi pronunţa numele ca ruşii, cu două „a“-uri grave, închise, făcându-l să sune cam ca „ardoare“.)

„Poţi să-l zăreşti şi de aici“, a spus Ada, întorcând capul şi, pollice verso, i-a prezentat lui Van priveliştea, iar Van a pus ceaşca pe masă, s-a şters la gură cu un şerveţel brodat şi, după ce l-a îndesat în buzunarul de la pantaloni, s-a apropiat de fata cu braţele de un alb mat şi cu părul negru. Când s-a aplecat spre ea (atunci era mai înalt ca Ada cu opt centimetri şi cu de două ori pe-atât când ea s-a măritat cu un greco-catolic, iar umbra lui ţinea din spate deasupra ei cununa nupţială), Ada şi-a mişcat capul ca să-l facă să şi-l mişte şi el pe al lui în unghiul necesar, iar părul ei i-a atins gâtul. La început, când o visa, s-a dovedit că reconstituirea acelui contact, atât de uşor, atât de scurt, depăşea puterea de rezistenţă a celui ce visează şi, asemenea unei săbii ridicate, anunţa focuri şi eliberare violentă.

„Bea-ţi ceaiul, scumpul meu“, i-a strigat Marina.

Curând, aşa cum promisese Marina, cei doi copii au urcat la etaj. „De ce scârţâie scările cu atâta disperare când urcă doi copii?“ s-a gândit ea, privind în sus, la balustrada de-a lungul căreia două mâini stângi înaintau cu smucituri şi glisări uimitor de asemănătoare, precum fratele şi sora la primele lor lecţii de dans. „În definitiv, noi eram surori gemene; o ştie toată lumea.“ Aceeaşi suire lentă, ea în faţă, el în spate, i-a dus dincolo de ultimele două trepte şi în casa scării s-a aşternut din nou liniştea. „Scrupule demodate“, a spus Marina.