N. Steinhardt

Jurnalul fericirii

Manuscrisul de la Rohia

Îngrijirea ediţiei, compararea variantelor, note,
addenda şi indice de George Ardeleanu

MĂNĂSTIREA ROHIA
POLIROM
2012

Copyright © Mănăstirea Rohia, 2012

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3124-7

ISBN PDF: 978-973-46-3125-4

ISBN print: 978-973-46-2737-0

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

N. STEINHARDT (1912-1989), eseist şi publicist. La Editura Polirom au apărut: Jurnalul fericirii (2008), Dăruind vei dobândi. Cuvinte de credinţă (2008), În genul... tinerilor (2008), Principiile clasice şi noile tendinţe ale dreptului constituţional. Critica operei lui Léon Duguit (2008), Articole burgheze (2008), Primejdia mărturisirii (2009), Între viaţă şi cărţi (2010), Escale în timp şi spaţiu (2010), Geo Bogza (2011), Eseu despre o concepţie catolică asupra iudaismului. Iluzii şi realităţi evreieşti (2011), Critică la persoana întâi (2011), Incertitudini literare (2012), Monologul polifonic (2012), Prin alţii spre sine (2012).

Notă asupra ediţiei

Prezenta ediţie reproduce textul dactilogramei unei variante inedite a Jurnalului fericirii, dactilogramă pe care am descoperit-o în vara anului 2002 în arhivele Mănăstirii „Sf. Ana“ Rohia. Este vorba de o dactilogramă de 529 de pagini, din păcate incompletă (lipsesc paginile 1-137, 372-375, 377-379, 435-437 şi 449-451).

Surpriza descoperirii a fost imensă, dublată însă de o serie de incertitudini, precum şi de regretul de a avea în faţă un text incomplet. Prima întrebare pe care mi-am pus-o a fost: e vorba de varianta a doua a Jurnalului fericirii sau de o a treia variantă, rezultată din dorinţa autorului de unificare a primelor două? Dincolo de aceste incertitudini, se configura treptat o singură certitudine: această variantă era diferită de cea publicată în 1991 la Editura Dacia (şi reluată apoi în alte opt ediţii, inclusiv în ediţia publicată în anul 2008 la Editura Polirom).

Consider că este necesar pentru cititori să reconstitui, pe scurt, aventura acestei cărţi extraordinare, cu un destin dramatic înainte de 1989, dar cu un destin excepţional, european, după 19911. Aşadar, N. Steinhardt scrie Jurnalul fericirii între 1969 şi 1971. În 1972, pe 14 decembrie, dactilograma (de 550 de pagini) este confiscată de Securitate în urma delaţiunii lui Ion Caraion („Artur“). Rescrie din memorie o altă variantă, mai amplă (de 750 de pagini, conform Reperelor biobibliografice redactate de regretatul Virgil Bulat pentru volumele integralei „N. Steinhardt“). În 1975, în urma unui memoriu, i se restituie dactilograma primei variante, prin intermediul Uniunii Scriitorilor din România. Realizează apoi mai multe copii ale fiecăreia dintre cele două variante, pe care le „clandestinizează“ pe la diferiţi prieteni. Prin 1979-1980 reuşeşte să trimită câte o copie a fiecărei variante şi la Paris, prietenilor săi Virgil Ierunca şi Monica Lovinescu, în ideea publicării Jurnalului… în Franţa (prima variantă în franceză, a doua în română). Faptul reiese cu precădere din volumul de corespondenţă dintre N. Steinhardt şi Virgil Ierunca Dumnezeu în care spui că nu crezi… Scrisori către Virgil Ierunca (1967-1983), publicat în 2000 la Editura Humanitas, dar şi din Jurnalul Monicăi Lovinescu. Din aceeaşi corespondenţă reiese şi dorinţa lui Steinhardt de unificare a celor două variante. Este cel mai puternic argument care mă determină să cred că dactilograma de la Rohia reprezină tocmai această sinteză a primelor două variante. Ar fi, aşadar, varianta a treia. Argumentul menţionat nu este însă suficient de puternic încât să-mi risipească toate îndoielile…

În 1984, pe 14 mai, tot în urma unei delaţiuni, i se confiscă din nou prima variantă a Jurnalului fericirii. Este o confiscare fără efect de data aceasta, pentru că, aşa cum am văzut, alte copii ale variantelor fuseseră puse la adăpost. Varianta apărută în 1991 la Editura Dacia este, în mod cert, prima variantă, adică varianta confiscată în 1972. Dovada: între documentele Dosarului de Urmărire Informativă a lui N. Steinhardt, aflat la CNSAS, există, printre altele, şi câteva „Note de analiză“ ale Jurnalului fericirii, redactate de ofiţerii de Securitate cu prilejul celor două confiscări ale cărţii. În aceste note sunt inserate multe citate din textul „arestat“, citate care corespund perfect cu fragmentele respective din ediţia publicată în 1991. Şi o altă certitudine: toate ediţiile publicate până acum reiau această primă variantă.

Din nefericire, a doua variantă, cea rescrisă din memorie după confiscarea celei dintâi, s-a pierdut în circumstanţe obscure după 1990. În orice caz, până acum ea nu a ieşit la suprafaţă. Speranţele însă nu sunt întru totul pierdute…

Povestea detaliată, bazată pe documente din arhivele CNSAS, a acestei cărţi se găseşte în Addenda acestei ediţii, care preia secţiunea „Un dosar al memoriei arestate“ din ediţia din 2008 a Jurnalului fericirii (Mănăstirea Rohia şi Editura Polirom, Iaşi, pp. 663-704).

Care ar fi, tot pe scurt, câteva diferenţe dintre varianta publicată şi varianta de faţă? În primul rând, o altă ordonare a blocurilor textuale (a ceea ce, în terminologia engleză privind structura şi stilistica jurnalelor, poartă numele de entry/entries). Jurnalul fericirii, fiind scris après coup, nefiind ordonat cronologic (nerespectând aşadar „clauza calendarităţii“ ori „clauza simultaneităţii“ despre care vorbeşte Eugen Simion2 pe urmele unor Maurice Blanchot ori Michel Leiris), lasă posibilitatea unei astfel de reordonări. Practic, piesele acestei structuri de tip puzzle care este Jurnalul fericirii sunt recombinate, reasamblate, mutate, redistribuite etc. Un joc textual flexibil care este totodată şi un joc al rememorării. În al doilea rând, o altă redactare, o altă formulare, o rescriere a pasajelor comune ori comparabile (pasaje care precumpănesc în economia acestei variante). În al treilea rând, dislocarea unor fragmente compacte din prima variantă şi repoziţionarea lor. Nu în ultimul rând, prezenţa unor fragmente inexistente în prima variantă, deci cu adevărat inedite.

Toate aceste diferenţe şi altele sunt menţionate (cu exemplificări) în notele finale ale acestei ediţii.

În general, impresia pe care mi-a lăsat-o lectura acestei variante este cea a unei scriituri mai crispate, mai „nervoase“, mai declarative şi mai puternic infuzate ideologic decât a celei puse în scenă de prima variantă.

În aparatul critic al acestei ediţii am operat cu trei categorii de note.

În primul rând, notelele de subsol (numerotate), care au caracter explicativ: referinţe la unii autori despre care este vorba în Jurnalul fericirii, referinţe istorice (vizându-i cu precădere pe intelectualii implicaţi în procesul „Noica-Pillat“, dar şi pe cei implicaţi în alte procese politice), conexiuni cu alte texte ale lui Steinhardt, traducerea unor citate şi sintagme străine etc. În situaţiile în care am preluat note din ediţia 2008 a Jurnalului fericirii, am făcut această precizare prin formule de tipul NVC (Notă de Virgil Ciomoş) sau NVB (Notă de Virgil Bulat), cu indicarea paginii la care se află notele respective în ediţia menţionată.

În al doilea rând, notele marginale, prin intermediul cărora am realizat corespondenţele dintre varianta de faţă şi prima variantă (având ca suport – ca de altfel pentru întregul volum – ediţia din 2008 a Editurii Polirom). Practic, în cazul tuturor fragmentelor similare, comparabile (indiferent de gradul de asemănare) ale celor două variante am făcut trimiteri la paginile corespunzătoare ale ediţiei menţionate, prin note de tipul J.f. 633-634. Delimitarea fragmentelor respective s-a făcut prin linii orizontale plasate în dreapta sau în stânga paginilor (pentru marcarea atât a începuturilor, cât şi a sfârşiturilor acestor fragmente), iar notele marginale au fost aşezate imediat sub bara orizontală care delimitează începutul unor astfel de pasaje. Obsevaţia este valabilă şi în cazul fragmentelor corelaţionate care cuprind mai multe pagini. Cele mai puţine intervenţii de acest tip le-am făcut în cazul secvenţelor intitulate BOOGEY MAMBO RAG, adică a acelor transcrieri-palimpsest ale multiplelor dialoguri care se intersectează în spaţiul limitat al celulelor închisorilor politice. Aceste secvenţe au, în opinia mea, cel mai ridicat grad de autonomie faţă de prima variantă, tocmai din cauza „haosului“ discursiv, a „dezarticulării“ textuale (intenţionată, de altfel) puse în scenă. Aici procedele de recombinare, reasamblare, dislocare, inversare, redistribuire, repoziţionare etc. sunt accentuate.

Nu este exclus ca unele corespondenţe dintre variante să-mi fi scăpat, din cauza acestei operaţii destul de migăloase. Cer anticipat scuze cititorilor şi îi invit să le depisteze ei înşişi. De altfel, un asemenea demers este şi o provocare adresată viitorilor cercetători ai operei lui N. Steinhardt, interesaţi de mecanismele scriiturii steinhardtiene.

În al treilea rând, notele finale, menite să sistematizeze observaţiile rezultate din compararea variantelor. Am identificat 15 tipuri de diferenţe pe care le-am argumentat cu 1-3 exemple din textele celor două variante comparate.

O altă componentă a ediţiei o constituie indicele de nume.

Pentru a nu încărca prea mult notele de subsol şi notele finale, am recurs la următoarele sigle:

– J.f. [2008] – N. Steinhardt, Jurnalul fericirii, argument de P.S. Justin Hodea Sigheteanul, ediţie îngrijită, studiu introductiv, repere biobibliografice şi indice de Virgil Bulat, note de Virgil Bulat şi Virgil Ciomoş, cu „Un dosar al memoriei arestate“ de George Ardeleanu, Mănăstirea Rohia şi Editura Polirom, Iaşi, 2008;

– J.f. [v.i.] – N. Steinhardt, Jurnalul fericirii, variantă inedită, Arhivele Mănăstirii „Sf. Ana“ Rohia (varianta care constituie obiectul acestei ediţii);

– NVC – Notă de Virgil Ciomoş;

– NVB – Notă de Virgil Bulat;

– ACNSAS, AMJ, DIM – Arhiva Consiliului Naţional pentru Studierea Arhivelor Securităţii, Arhiva Ministerului Justiţiei, Direcţia Instanţe Militare.

Textul a fost adaptat conform normelor limbii actuale, fără a ignora – acolo unde este cazul – amprenta lingvistică şi stilistică a autorului (de exemplu: corosiv, mireazmă, advocat, orăşan, dubletele – paradoxe/paradoxuri, pejorativ/peiorativ, regule/reguli, mosafir/musafir, instituţiuni/instituţii, ca şi substantivele scrise cu iniţiale majuscule – Grec, Englez, Francez, Evreu – pentru desemnarea numelui popoarelor respective etc.).

În redactarea notelor, în afară de propriile cercetări, de un real folos mi-au fost următoarele dicţionare şi volume: Dicţionarul scriitorilor români (coordonatori: Mircea Zaciu, Marian Papahagi şi Aurel Sasu), vol. I-IV, Editura Fundaţiei Culturale Române şi Editura Albatros, Bucureşti, 1995, 1998, 2001; PRIGOANA. Documente ale procesului C. Noica, C. Pillat, S. Lăzărescu, A. Acterian, Vl. Streinu, Al. Paleologu, N. Steinhardt, T. Enescu, S. Al-George, Al.O. Teodoreanu şi alţii, ediţia a II-a revăzută şi adăugită, Editura Vremea, Bucureşti, 2010; Stelian Tănase, Anatomia mistificării, ediţia a II-a revăzută şi adăugită, Editura Humanitas, Bucureşti, 2003. De asemenea, am recurs la următoarele corpusuri documentare: ACNSAS, AMJ, DIM, Fond penal, Dosar nr. 118988 (P336), vol. I-XXI (Procesul „Noica-Pillat“); ACNSAS, Fond informativ, Dosar nr. 207, vol. I-XI (N. Steinhardt).

Se cuvine să aduc mulţumiri doamnelor Monica Pillat, Ioana Pârvulescu, Viorica Nişcov, Anca Crivăţ şi colegului meu editorial, pr. Ştefan Iloaie, pentru ajutorul acordat în traducerea unor citate şi sintagme din limbile engleză, franceză, germană şi latină, dar şi în refacerea contextelor culturale mai largi în care acestea apar.

Nu pot să închei această mai degrabă atipică notă asupra ediţiei fără formularea unor nedumeriri, ipoteze, întrebări…

Este varianta de faţă a doua variantă? Contraargumentul cel mai puternic împotriva unei asemenea ipoteze este dimensiunea: 750 de pagini dactilografiate – varianta a doua, 529 de pagini – varianta de faţă. După toate probabilităţile, sfârşitul acestei variante s-a păstrat (prin similitudinile semnificative cu sfârşitul primei variante), ca atare exclud ipoteza că s-ar fi pierdut fragmente ulterioare paginii 529. Problema dimensiunii variantei a doua este însă o informaţie primită şi nu o constatare de visu. Las la o parte faptul că dactilogramele pot avea configuraţii diferite, deci dimensiunile sunt relative…

Este varianta de faţă varianta a treia, care unifică primele două variante? O ipoteză, cred, mai apropiată de adevăr. Nu pot să creditez însă nici această informaţie drept certitudine absolută. Nedumeriri: în primul rând, faptul că nu am văzut până acum varianta a doua sau ceea ce se consideră – de către cei care au văzut-o – ca fiind varianta a doua; în al doilea rând, dacă acceptăm ideea că varianta de faţă este o sinteză a primelor două variante, cum se explică faptul că niciunul dintre pasajele comune variantei de faţă şi primei variante nu este redactat identic? Niciun fragment din varianta de faţă nu este o reluare ne varietur a fragmentului corelativ din prima variantă. Mai mult, există, aşa cum se poate constata din notele finale, chiar datări diferite ale aceloraşi episoade. E de presupus că, dacă aceasta este o variantă unificată, unificarea s-a făcut cu primele două variante pe masă. Nu ne trimit aceste nedumeriri către ideea unei rescrieri din memorie a variantei pe care o prezentăm acum cititorilor? Încă o problemă: în anii 1989 şi 1990 Jurnalul fericirii a fost citit la postul de radio „Europa liberă“. Care dintre variante s-a transmis atunci? Până la recuperarea înregistrărilor, rămânem cu noi incertitudini…

Şi totuşi, cititorul – mon semblable, mon frère – vrea certitudini. Nu i le pot oferi, din păcate. Nu e nici moral, nici profesionist să-ţi „livrezi“ incertitudinile drept certitudini. Propun aşadar următoarea variantă de lucru: să considerăm, până la noi descoperiri, până la noi eventuale „revelaţii“ (poate varianta a doua va ieşi cândva la iveală), varianta de faţă ca fiind varianta a treia.

Viitorul va decide, poate…

George Ardeleanu

1. Vezi George Ardeleanu, „Libertatea este tema centrală a vieţii şi operei lui N. Steinhardt. Este centrul proiectului său existenţial“, în Călin Emilian Cira, Convorbiri despre N. Steinhardt (I), prefaţă de Ioan Pintea, Editura Eikon, Cluj-Napoca, 2010, pp. 267-269.

2. Eugen Simion, Ficţiunea jurnalului intim, vol. I, Editura Univers Enciclopedic, Bucureşti, 2001, pp. 101-126.

[...]

Paris, Iulie 19381

Piaţa Concordiei pare şi mai uriaşă în această dimineaţă toridă; e atât de puţină lume şi circulaţia e atât de redusă. Cerul, de cald ce este, s-a făcut alburiu, şi aerul sclipeşte, ca diamantele.

În pavilionul din dreapta grădinii Tuileriilor, când intru, dau de umbră, dar nu şi de răcoare. Nuferii lui Monet mă împresoară din toate părţile, circular, flori de opulenţă şi de lingoare, secretând răsfăţuri tainice. Am pătruns în împărăţia Melisandei şi a Isoldei, a fetelor de rege aplecate pe ghizdurile adâncilor fântâni, a jupâniţelor ce-şi caută chipul în zâmbitoare oglinzi viclene. Aici, înăuntru, pâcla e mai mare decât afară şi din apa şi florile pictate se desprinde o nematerialnică aromă ce cheamă, nepăsătoare, spre filtruri ticluite şi otrăviri încete. Zăbovesc mult în muzeu, supus şi eu nemuritoarei vrăji.

La ieşire, de dincolo de Sena, mă atrage tenda albastră a unei cafenele mici, cu mese pe trotuar. Locul pare a fi răcoros şi perspectiva unei băuturi reci şi tari mi-e dulce. O băutură? Dar nu un Pernod, reclamele din ziare şi de pe ziduri cu Et un Pernod pour Arthur2 mă îngreţoşează. Arthur: cu mustaţa lui bleagă şi trufaşă, cu aerul lui de mijlociu Francez deştept şi sigur de el! Fac greve, ocupă uzine, au vacanţe plătite, vor salarii mai mari şi pensii după legea veche, treaba Statului că d’aia-i Stat, le trebuie câte o juma’ de vin la fiecare masă, şi câte un aperitiv – cât de bine ştiu ce vor şi cum se cade a fi trăită viaţa. Dar mai e unul, tot cu mustaţă, în vecini, care nu bea alcool şi nici nu mănâncă carne, şi care despre viaţă concepe alte păreri. Şi poate că-l duce gândul spre oraşul acesta cu galantare subtil împodobite, delicioase localuri, tainice baruri şi îmbietoare cafenele ca aceasta la care mă aşed şi unde-i atât de bine la umbră; de unde Piaţa Concordiei şi rue Royale şi Madeleina cu obeliscul se arată privirii atât de pline de bunăvoinţă şi graţie, iar Câmpiile Elizee, spre stânga, se întredeschid cât e nevoie ca să ispitească.

Ce cald e. Cristalele de aer nu mai sclipesc. S-au imobilizat. A, cât de fericit m-aş simţi de nu mi-ar răsuna în spaţiul dintre urechi şi creier un bocănit de paşi grei, ritmic şi totuşi şi tăcut, tăcut ca toată liniştea aceasta care mă înconjoară aproape ireal, aproape ca-n încăperile acelea de unde vin, cu nuferii lor cărnoşi, grei de taine şi goi de milostenie.

– Mai e un Arthur la care mă gândesc, eroul unei mici nuvele din Povestirile de Luni ale lui Alphonse Daudet. Arthur acesta e un muncitor care locuieşte într-o curte cu mulţi vecini, undeva în inima Parisului, într-un vechi cartier pe vremuri simandicos, acum decăzut. Arthur e tânăr şi e bun de gură, cântă la mandolină şi are o voce plăcută. În fiecare sâmbătă seară se îmbată criţă, îşi risipeşte leafa, se ia la harţă cu cine se întâmplă şi, acasă, îşi omoară nevasta în bătăi, trezind lumea din somn. Duminică după-amiază însă e potolit; chiriaşii toţi ies în curte ori pe balcoane, cu scaune şi scăunele. Arthur îi delectează cu diferite cântece de inimă albastră; cucoanele oftează, bărbaţii surâd, Arthur e iertat. Apoi le vorbeşte despre viitoarea revoluţie socială. Ce plăcut e! Şi ce bine turuie băiatul ăsta! Dar, exclamă autorul, asta-i specia care ar voi să cârmuiască lumea!? A, e boală curată…

– Henri Franck:

„Mă tem de viitor.

Dacă noua repartiţie a muncii, pe care o va face societatea socialistă, nu ar avea drept efect decât de a micşora oarecum mizeria materială a oamenilor, dacă nu va aduce în viaţă, odată cu niţel mai multă dreptate reală, un idealism nou, o reînnoire a producţiei şi întinerirea artei, dacă nu va stârni în inima oamenilor un entuziasm la fel de înflăcărat ca cel care i-a înflăcărat pe grenadirii lui Napoleon şi pe revoluţionarii ruşi, aş deplânge ruina civilizaţiei burgheze şi mi-ar fi frică de o întoarcere la barbarie“.

(Cf. Boris Pasternak în Doctorul Jivago: se căieşte de a fi luptat pentru revoluţie şi de a fi contribuit la răsturnarea şi omorârea ţarului Nicolae.)

– Ce iubeşte H. Franck: armata, eroismul, trâmbiţele, muzica militară, râsul, îndrăzneala, viaţa, iuţeala, entuziasmul, pe tânărul rege David în luptă cu Goliat, „vremea frumoaselor pamflete şi-a frumoaselor fanfare,/ vremea spiritului liber, ordinei şi biruinţelor/ vremea râsului şi goarnei/ Atunci când libertatea era aliata îndrăznelii/ Când raţiunea purtând sabie şi zale/ Se sprijinea pe batalioane“.

– André Suarès: „Corpuri fără suflet, iată genul omenesc în 1934, de la New York la Tokyo şi de la Harbin la Glasgow… Cerul întreg e în burduhan:… Muncitoarele din 1930 sunt mai bine îmbrăcate decât nobilele doamne din 1260. Dar ţărăncile veacului al XIII-lea gândeau mai cast şi vorbeau mai curat decât nobilele doamne din veacul al XX-lea. Vânzătorii din prăvăliile de astăzi au parte de mai multe plăceri decât baronii lui Filip-August şi conţii lui Ludovic cel Sfânt.

În ateliere însă, pe stradă ba şi în saloane, tinerele fete sunt destul de elegante, dar ele nu vorbesc decât scârnăvii. Am auzit fetiţe, în poarta şcolii, vorbind mai porcos decât studenţii în medicină şi decât golanii…

Vânzătorii din magazine, ucenicii brutari şi băieţii de familie bună s-ar spune că poruncesc forţelor naturii, incalculabile şi necunoscute până astăzi; dar n-au măcar o singură idee nobilă în scăfârlie… Corpuri fără suflete. Totul nu-i decât în veşminte şi-n viaţă materială.

Dar sufletul e lipsă; spiritul e un fel de papagal incoerent, uzinat în serie în două miliarde de exemplare şi care bâiguie în colivie sub privirea lui Vaucanson. Şi marele suflu înflăcărat al lui Loyola se înalţă din acest haos: «La ce bun să ştii totul dacă nu mai ai suflet?».

– Tot Suarès: E mai multă viaţă într-un călugăr iezuit decât într-un club sportiv din New York.

– Hristos ne-a dăruit libertatea: ne-a scos de sub blestemul legii şi din robia păcatului. Ne-a manumis ca-n dreptul roman şi ne-a consfinţit cavaleri ca-n evul mediu bătându-ne pe umăr cu spada botezului şi poruncindu-ne: ridică-te, om liber, şi fii liber!

– În iconografia populară, textul de la Apoc. 3,20 e ilustrat printr-un călător desculţ care bate la uşa unei case. Un copil observă că uşa nu are clanţă şi întreabă de ce. Răspuns: clanţa e numai pe dinăuntru.

Multe daruri ne-a făcut nouă Domnul: cel mai mare e că ne-a dat libertatea, că ne-a binecuvântat cu simţământul exaltant, îmbătător, euforic, mescalinic al libertăţii.

– Da, îi spun dr.-ului Al.-G.3 – aproape strigând fiindcă în cameră e un huiet de nedescris –, nimic de spus, dar vezi, totuşi, Buddha şi Hristos: unul stă la umbra meditativă a unui copac, celălalt aleargă de colo-colo, îşi străbate ţara în lung şi-n lat, vorbeşte, predică, făptuieşte şi până la urmă se urcă vertical pe stâlpul infamiei sub dogoarea unui soare nemilos. E o diferenţă, care pleacă balanţa talerelor înspre divinitate. Omul cugetă distant la loc ferit; divinitatea suferă şi trebăluieşte în vălmăşag: întrupată, e mai umană decât omul.

– La liceul Spiru Haret religia am făcut-o cu preotul Gheorghe Georgescu, paroh al bisericii Sf. Silvestru, lăcaş de mari proporţii situat într-un liniştit cartier de burghezie bucureşteană mijlocie. Clopotniţa bisericii, pe sub care se trece în strada arhaic denumită a Oltarului, adaogă pitorescului şi vastităţii aşezării.

Eram în clasă patru şcolari de rit mozaic; ceilalţi trei, spre a fi scutiţi de orele de religie creştină, au venit cu certificat de la rabin cum că primesc instrucţiunea spirituală în cadrul câte unei sinagogi. Eu unul am devenit elevul preotului Georgescu-Silvestru; luam numai nota zece, spuneam Tatăl nostru la începutul şi la sfârşitul orei de curs şi mă închinam. Preotul mă iubea (cred că i-ar fi făcut plăcere dacă aş fi cerut botezul) şi nu pierdea prilejul de a mă vorbi de bine clasei. Era un om înalt şi voinic, sfătos şi glumeţ, cu barbă mare bătând spre roşu, proprietarul unei frumoase clădiri din vecinătatea bisericii sale şi al unei vii producătoare de vin de calitatea întâi; vechi şi statornic liberal, era şi om de viaţă, iubitor de mâncare aleasă (îndeosebi de sarmale), de băutură şi de taifas; ocheadele pe care-i plăcea să le arunce (nu fără discreţie) cucoanelor pe stradă se pare că nu se alegeau întotdeauna numai cu urmări platonice. Pe naţional-ţărănişti nu-i putea suferi; odată, cătrănit de cele ce vedea şi auzea, a exclamat de pe catedră: mai bine să-l văd ministru al cultelor pe un jidan de treabă de-al nostru cum e Steinhardt decât pe un papistaş de-al lui Maniu.

Desigur că raportat la idealurile de astăzi şi la concepţia despre duhul preoţiei în lumea ecumenismului şi aggiornamentului figura popii Georgescu pare pierdută în brume deformante. Catolicii şi protestanţii l-ar înţelege greu. Dar ţinea de o societate anume, de o anume tradiţie orientală a preoţiei de mir (nu a călugăriei) în care nu se realizează (şi nici nu sunt urmărite) înaltele perfecţiuni mistice, dar se găsesc oameni cumsecade şi de trebuinţă semenilor lor. Preotul Georgescu, de altfel, avea o inimă de aur, vorbea şi cânta de ţi-era mai mare dragul şi nu cred să fi fost capabil de a păstra supărare cuiva mai mult de cinci minute. Nu, de dragul cucernicilor mireni şi prea cuvioaselor mirene, nu voi osândi în numele purităţii absolute pe fostul meu profesor, lipsit de unele din virtuţile şi însuşirile cerute de o nouă şi mai exigentă, mai pe drept exigentă viziune a misiunii preoţeşti, dar înzestrat cu multe din acele trăsături care făceau din viaţa românească de altădată un mic „paradis general“ şi care în orice caz nu au făurit o eră istorică aşezată sub semnul criminalităţii, duşmăniei şi concentraţionismului.

Păstrez – cu toate că îmi fac şi eu, ca şi contemporanii mei, o mai stringentă opinie despre viaţa clericilor – o amintire duioasă şi recunoscătoare omului acestuia care şi-a avut desigur rolul în complicatele meandre (nu întâmplătoare, cred) prin care am trecut fără prea mari zguduituri de la întuneric la Hristos.

Ehei, copii dragi, lumea e mai complicată decât poate credeţi voi.

BOOGEY MAMBO RAG

…De unde au venit, chemaţi ori nechemaţi, nu mai pleacă… Parcă-n 1878 ar fi plecat de la noi dacă, aşa cum desigur ştiţi, Bismarck, în prezenţa ambasadorului rus la Berlin, nu l-ar fi întrebat pe von Moltke, şeful marelui stat-major, câte zile îi trebuie ca să mobilizeze armata germană?… Iar în 1849, după Şiria, Rüdiger a vrut să meargă mai departe, până la Adriatica. Numai intervenţia tânărului Franz Iosif pe lângă Nicolae I l-a împiedicat, însă mai târziu Rüdiger se căia amarnic pentru că a dat ascultare ordinului imperial…

1935

Lipsa de „orice demnitate“ a ovreilor noştri îl indignează pe Manole4. Nemţii îi persecută, îi batjocoresc pe coreligionarii lor şi ei de lemn Tănase, nu le pasă, se fac că plouă şi cumpără mărfuri germane şi se înghesuie la filmele nemţeşti.

Va trebui să facem propagandă pentru boicotarea filmelor şi produselor germane, să organizăm pichete la cinematografe pentru demascarea ovreilor nesimţiţi care se duc la filme nemţeşti şi în general să punem problema unui vast program de ridicare a simţământului demnităţii în rândurile populaţiei evreieşti.

În doi, aceste ambiţioase planuri sunt cel puţin greu de înfăptuit. Căutăm de aceea legături. Singurele organizaţii pe care Manole vrea să le contacteze sunt cele sioniste. De U.E.R. nu vrea să audă cu toate că, dragă Doamne, e şi el asimilat şi asimilist. Dar ideile de curaj şi rezistenţă prevalează. Redactăm un amplu memoriu, cu propuneri concrete şi consideraţii teoretice. Suntem poftiţi a-l citi în casa advocatului Mişu Benvenisti, în prezenţa delegaţiilor tuturor organizaţiilor sioniste. Suntem ascultaţi cu atenţie şi stârnim oarecare entuziasm. Programul de lucru pe care-l propunem este aprobat. Dar punerea în practică a boicotului şi urmărirea evreilor pe la cinematografe se dovedesc treabă mai delicată decât credeam noi şi în curând iau înfăţişare de farsă. Cu excepţia sioniştilor revizionişti, ceilalţi ni se arată foarte asimilaţi proverbului citat de Cantemir: Românului îi este greu până se apucă, că de lăsat se lasă uşor. Pe un domn Blimes nu-l lasă nevasta să se avânte în expediţii periculoase, un domn Lemcovici e de acord cu noi, dar mereu evocă moderaţiunea. Un altul e ocupat în seara respectivă. Alţii cred că ar fi mai bine… Din toată tărăşenia ne alegem certaţi cu câţiva prieteni cinefili inveteraţi, cu vreo câteva amintiri şi înregistrarea în cutia stocării întâmplărilor pitoreşti a câtorva pozne. („De Blimes-nevastă şi de Lemcovici-moderaţiune şi de domnii ăştia pentru-contra să nu mai aud.“)

1936

Polemica dintre ziarele Dimineaţa şi Universul are darul de a-l necăji profund pe Manole, o califică drept foarte gravă şi pentru ziarul din Sărindar şi pentru ovrei. S-au băgat în bucluc, strigă el, are să le pară rău de tot! Opinează că ovreii cumsecade trebuie neapărat să se desolidarizeze de presa stângistă şi să-şi declare absoluta lor libertate de acţiune, contestând mandatul pe care acea presă, cu de la sine putere, şi l-a arogat.

Mai întâi a vrut să mergem la redacţia ziarului Universul. Apoi a înclinat spre trimiterea unei scrisori, iscălită de o serie de personalităţi evreieşti, din care să reiasă că nu ne potrivim cu stângismele Dimineţii şi Adevărului, cu „antifascismul“ Cuvântului liber, cu elogiul „fetei moderne“ (une véritable tête de turc5 a sa). A vrut să ne adresăm advocatului Isidor Birnberg (căruia îi poartă multă simpatie, şi ca unui eminent profesionist şi ca unui chefliu de nădejde). Dar „după matură chibzuinţă“ s-a gândit la colegul lui de partid conservator, Napoleon Arié, om de familie foarte bună, ceva în genul acelui Charles Haas elogiat de Proust în Cercul din Rue Royale şi trecut în nemurire sub numele de Charles Swann.

La el, aşadar, ne ducem, cu proiectul de scrisoare gata redactat. E o scrisoare clară însă cumpătată. Arié, bărbat distins şi elegant, ne primeşte într-o casă veche şi sumbră din strada Sfânta Vineri. Multe mobile, multe covoare, multe tablouri, toate cam prăfuite. Foarte gentil, foarte înţelegător, foarte de acord. Însă…

Înţelegem că vrea să ne amâne, că se eschivează. Mai urmează câteva cuvinte de politeţe, refuzăm o cafea sub pretext de grabă şi plecăm. Manole e furios (mă aşteptasem să aud: ce fel de conservator eşti dumneata, domnule?) – şi decepţionat. (Cred ca s-a înfrânat pentru că-l impresionează casele boiereşti vechi şi niţel delabrate.) Revine la ideea unei scrisori iscălite de noi doi, însă tonul din ce în ce mai acerb al polemicii ar da un caracter ridicol intervenţiei noastre. Lucrurile s-au înveninat şi au trecut pe un nivel care ne scapă. Până la urmă renunţăm: şi la scrisoare şi la stăruirea în vederea unei manifestări de desolidarizare; toţi se feresc, se tem, se bâlbâie…

Polemica se încheie în mod catastrofal pentru „presa din Sărindar“.

„N-au vrut să mă creadă!“ şi „Ca pe Casandra, mă copleşeşte durerea de a fi avut dreptate“.

1956

Astăzi, la şedinţă, tovarăşa Riana ne-a dat stăruitor sfatul să ascultăm glasul poporului.

Ceea ce şi am prilejul să fac, în aceeaşi zi, către seară.

Mă sui în tramvaiul 25, care urcă înspre 13 septembrie. Lume destul de puţină. Un număr neaşteptat, curios, de domni cu barbă mare. Taxatoarea, tânără, e toată numai bej: păr galben spălăcit, un zâmbet înţepat care descoperă dinţi bătând în cafeniu murdar, o bluză maro – şi parcă-i toată înfăşurată în culoarea frunzei moarte. Pe bancheta de lângă locul ei, o babă cu un pachet uriaş în poală şi un soldat aducând a băieţandru slăbuţ. Când ajung în dreptul taxatoarei să-mi iau biletul, îmi dau seama că am întrerupt o conversaţie.

— …Mi-a zis ea că nu crede în Dumnezeu. Cum adică, fa, am întrebat-o, da’ deşteaptă mai eşti. Da’ pe tine cine te-a făcut?

Baba şi soldatul ascultă cu mare atenţie.

După ce-mi întinde supărată biletul, taxatoarea continuă să vorbească, dar zdrăngănitul şi uruitul hodorogitului mijloc de circulaţie în comun îi acoperă cuvintele. Tot ce aud este:

— …vine apă mare. Fără de asta nu se poate. Tu cum crezi că se fac copiii, fa? Mai bine ai face să-ţi iei şi tu niscaiva minte cu împrumut, dacă nu ai…

Roţile scârţâie iarăşi puternic, şi nu mai aud peroraţia.

Soldatul răspunde, dar şoptit, iar baba dă din cap. Taxatoarea însă, de pornită ce e, vorbeşte foarte tare.

— Le vine lor la îndemână să spună că nu există. Parcă nu vedeţi, i-am întrebat eu, că şi paserile şi câinii au rostul lor, dinainte statornicit şi vă credeţi nevoie mare…

În vagon s-a lăsat o tăcere deplină şi toţi călătorii ascultă atenţi, privind care încotro şi făcându-se că nu aud, că nu le pasă, morţi în păpuşoi cu sacu’ legat la gură.

Ce-or fi spunând interlocutorii ei nu prind, însă văd că taxatoarea zâmbeşte amarnic, dă din cap compătimitor şi reîncepe:

— Asta s-o creadă ei… şi dacă nu există Dumnezeu de ce când mănânc de dulce în post visez mereu spurcat. Ce visez? Aşa, lucruri scârboase…

Am treabă, sunt silit să cobor la staţia unde am ajuns, cu zgomot, vorba lui Sadoveanu, înalt. Prezenţa celor câţiva domni cu barbă şi foarte distinşi mă izbeşte din nou, n-aş crede că-i întâmplătoare.

Mă dau jos, în burniţă şi întuneric grăbit, de două ori supărat: că n-am nicio soluţie pentru misterul bărbilor şi că nu pot asculta în continuare glasul poporului. Şi pizmuindu-l pe Léon Daudet care se ţinea pe străzile Parisului după grupuri şi perechi de oameni simpli pentru a le savura graiul pitoresc.

BOOGEY MAMBO RAG

…Da, pe atunci îmi câştigam şi eu ca mulţi alţii viaţa ca figurant la Teatrul Armatei din 13 septembrie, sus pe dealul Spirei. Se dădeau piese istorice, Ion Vodă cel Cumplit şi altele şi angajau foşti magistraţi, foşti amirali, foşti profesori, foşti diplomaţi, cu barbă naturală mare… În felul acesta nu mai era nevoie de machiaj, de peruci şi se realizau economii însemnate la cremă, la machiori… Astea se înmulţeau pe numărul gramelor şi spectacolelor şi vă daţi seama ce economii se făceau şi ce prime luau cei ce avuseseră ideea… O făceam pe boierii, pe hatmanii, pe stolnicii, pe căminarii. Murmuram „ooo“, strigam „eee“ în straie boiereşti şi-n caftane prăfuite, ba şi „Vine Vodă“ înainte de intrarea în scenă a lui Ion Vodă cel Cumplit, când lumea, de fiecare dată, izbucnea în aplauze furtunoase… destinate, chipurile, lui Calboreanu, nu regelui Mihai.

– Cred că fraza lui Ivan Karamazov, care i-a încântat atât de aprig pe André Gide şi pe adepţii lui („Dacă Dumnezeu nu există, ne este îngăduit totul“) pentru că au interpretat-o în sens libertin şi i-au recunoscut un caracter strict justificativ nu este atât de îmbucurătoare pe cât par a o considera ei. Dacă Dumnezeu nu există, ne putem desigur face de cap, nimic nu ne mai opreşte, uşile sunt deschise toate (şi-apoi mama a murit, călătoriile în Algeria sunt oricând posibile). Dar cuvintele lui Dostoievski mai prezintă un aspect – înfiorător – la care Gide şi partizanii săi nu s-au gândit. Dacă Dumnezeu nu există înseamnă că nu numai omul îşi poate permite orice, mai înseamnă că şi natura, viaţa, societatea şi universul sunt lipsite de orice sens şi limite, că-şi pot bate joc de noi cum vor şi face cu noi ce li se năzare fără ca noi să putem invoca dreptatea, raţiunea, mila. Facem tot ce poftim, dar fac şi alte forţe – nespus mai puternice – tot ce doresc cu noi şi ne pot batjocori, chinui, bruftui şi juca după cum le e pofta. În acest caz nu numai noi suntem liberi faţă de morală, de ceilalţi oameni, de situaţii, de principii, dar şi forţele antagonice ori indiferente nouă nu mai sunt limitate de nimic.

S-ar putea să ne pară cu adevărat rău când vom constata că totul e posibil şi pentru alţii faţă de noi, că formula acţionează nu numai în favoarea noastră ci şi împotriva noastră, şi să jinduim după vremea când Dumnezeu încă nu murise şi când totul nu era posibil, când existau limite ocrotitoare pentru noi (dreptatea, moderaţiunea, omenia…). Atunci s-ar putea să le pară şi ateilor niţel rău că nu există un Dumnezeu bun şi drept căruia să se roage… şi-mi vine a crede că şi lui Troţki, când s-a pomenit dat afară din URSS, nu i-a părut rău că totuşi mai există şi ţări capitaliste unde să te poţi refugia.

Jilava, camera 34, Februarie-Martie 1962

În poarta Reduitului mă ia în primire celebrul plutonier-major Ungureanu; şi se vede că, după trei săptămâni de grevă a foamei şi de şedere la secret fără niciun fel de încălzire (şi într-un loc unde nu cred să se fi făcut vreodată foc de când a fost construit fortul şi până astăzi)6, arăt a stafie, căci pare şi el impresionat şi când deschide uşa celulei 34 şi mă încredinţează şefului de cameră îi spune să aibă grijă de mine şi să-mi dea patul de lângă uşă.

Aşa şi face. Privind încăperea în care am intrat – un soi de tunel lung, întunecos, rece, deosebit de respingător – nu-mi pot închipui că are să fie locul unde voi cunoaşte cea mai deplină, mai neaşteptată fericire. Nu, niciodată şi nicăieri n-am fost mai fericit decât în celula 34 de la Reduit: nici în copilărie, la Braşov, cu mama; nici în decorul de carte poştală, albastru şi alb, al Lucernei, ori în Cişmigiu când Sofia mi-a citit prima oară Puiul şi Metamorfoză; nici într-a şaptea când am luat premiul întâi; doar în ziua botezului… Deocamdată, văd o celulă îngustă şi neobişnuit de adâncită, care aduce a maţ subpământean, a crater de vulcan stins, a mină părăsită, a coridor de coşmar sau a ţeavă de pâlnie într-un tablou de Hieronymus Bosch, a colţ de iad spălăcit. Spre a mă putea plasa în apropierea uşii a fost nevoie ca un deţinut să fie mutat şi faptul a stârnit, fireşte, în lumea aceasta concentraţionară unde orice mişcare cât de mică e pricină de încurcătură şi durere, o nemulţumire împotrivă-mi. Sunt privit cu suspiciune. Şeful camerei, o namilă (aflu apoi că-i basarabean, probabil popă răspopit şi că-i presupus a fi turnător), se uită crunt la mine. Am picat, spre seară, cu scârbă şi vălmăşag de aşternuturi.

Dar a doua zi lucrurile încep a se limpezi. Poate că şi extrema mea paloare, slăbiciunea şi aureola de grevist al foamei contribuie la schimbarea atmosferei. Îmi dau uşor seama că am nimerit într-o cameră minunată, numai oameni ahtiaţi de învăţătură şi poezii, mult tineret, un grup de sectanţi, doi medici, un preot ortodox din Oastea Domnului şi câţiva Saşi printre care un pastor luteran. Tineretul predomină şi principala-i preocupare este învăţarea pe dinafară a cât mai multe poezii. Din acest punct de vedere au nimerit-o destul de bine cu noul venit; ştiu Luceafărul, Scrisorile toate, Moartea lui Fulger, Nunta Zamfirei, o mulţime de poezii de Topârceanu (e căutat în toate camerele), Lacul lui Lamartine, binecunoscutul şi îndrăgitul sonet al lui Arvers, multe bucăţi de Baudelaire şi Verlaine, ceva Samain şi nenumărate versuri de Nichifor Crainic, Radu Gyr şi Sergiu Mandinescu (a căror memorizare am început-o din primele zile de puşcărie, odată cu învăţătura alfabetului Morse, totul spre marele amuzament al dascălilor mei legionari, miraţi de aşa şcolărească râvnă). Mai ştiu şi o mulţime de psalmi, învăţaţi prin celule şi în special de la bonomul Ariton Rizescu, fost ţârcovnic onorific la una din marile biserici din centrul capitalei, om excelent şi profesor cum mai răbdător nu s-a văzut. Cine ştie multe poezii pe dinafară este şi va fi mereu fericit în închisoare. Ale lui sunt orele care trec uşor, relaţiile neacute şi neagresive cu oamenii, depăşirea jalnicei realităţi, ţigaretele imateriale oricând accesibile, nevătămătoarele substitute ale drogurilor. Ale lui vor fi visul şi încântarea (fără a uita că după Nikolai Semionovici Leskov sunt şi o bună pregătire pentru singurătatea din mormânt). Încep să înţeleg de ce abatele Faria s-a pregătit de puşcărie citind şi învăţând toate cărţile mari ale lumii. Lucru mai înţelept şi mai practic nici că putea face.

Ne apucăm aşadar de învăţat poezii şi primului grup pe care-l formez îi predau Luceafărul. De mult aşteptau cu nerăbdare să le vină cineva în celulă care să-l ştie (aici la Reduit, secţie mai aspră, schimbările sunt rare), aşa că acum sunt tratat cu totul altfel ca în ajun. Tunelul parcă-i mai puţin mohorât. Pastorul luteran se dovedeşte a fi şi el un om remarcabil şi plin de calităţi cum numai prin închisori poţi întâlni şi numai acel mediu special poate crea. E braşovean şi aduce deopotrivă a semi-zeu şi a sfânt. Înalt şi blond, liniştit, cult, gentil şi îndatoritor, el e sufletul camerei: ştie pe de rost mii de versuri de Rainer Maria Rilke, din care a tradus o mulţime în româneşte, el însuşi fiind poet de limbă germană. Are (şi recunosc că şi afectează) maniere de prinţ. Dacă ne-ar spune că

Mein Vater Parsifal trägt eine Krone

Sein Rittersohn bin Ich, Lohengrin gennant7

ori că e însuşi viteazul Siegfried, debarcat la Jilava după a sa Rheinfahrt, l-am crede fără doar şi poate.

Se condensează în celulă o atmosferă intensă şi excepţională, ca în grupurile închise dedicate unei acţiuni periculoase ori unui ideal ascetic sau cărturăresc, ca printre samurai, de pildă, ori idealiştii ruşi aruncători de bombe, de maşini infernale, evocaţi în Drepţii lui Camus sau amintiţi de Boris Savinkov în Ce n-a fost8: numai flacără, dezinteresare, bunăvoinţă şi jertfă. Ne întrecem în a fi amabili şi politicoşi unii cu alţii, de dimineaţă până seară, toată lumea repetă versuri, se povestesc cărţi serioase (Thomas Mann e şi aici la mare preţ), mărunţişurile şi silniciile vieţii de celulă sunt rezolvate de sus şi în treacăt (ele, care în alte camere dobândesc atâta uimitoare importanţă şi devin izvor de chinuire mutuală), totul cred că ar fi pe placul unui Montherlant, unui Ştefan George, unui André Malraux, unui Soljeniţîn şi i-ar înnebuni. Medicii sunt oameni foarte de treabă. Pastorul – îl cheamă, îndeajuns de wagnerian, Harald Sigmund – ne povesteşte pe larg, cu moderaţiune şi în spirit ecumenic, viaţa doctorului Martin Luther oprindu-se asupra nobilei fraze rostite în faţa dietei de la Worms în 1517: Hier stehe Ich. Ich kann nicht anders. Gott helfe mir. Amen9.

Celula noastră tot canal de scurgere din Mizerabilii pare a fi, tot cloacă şi esofag, apa tot viermănoasă rămâne, mâncarea tot pe sponci, gardienii ne bruftuiesc şi ne brutalizează în continuare, frigul e pătrunzător, dar cui îi pasă? şi cine le vede? Camera 34 e sală de bal la Viena sub Maria Tereza, e palat din O mie de nopţi şi o noapte, e peşteră a lui Ali Baba, e castel fermecat, e Curtea ducatului de Burgundia, e Curtea regelui René de la Arles, într-însa străfulgerează tăişuri de săbii de Toledo şi Damasc, foşnesc brocaturi purpurii, se ţes pânze din fir de aur, ard la temperaturi de mii de grade numai sentimente cavalereşti, devotamentul e lege, uitarea de sine e principiu şi fapt. Tot boneţica şi rochia neagră a directoarei pensionului, zice Anatole France, le avea Sylvestre Bonnard în faţa lui, dar din clipa când aflase că stă de vorbă cu un membru al Institutului Franţei, nu mai era una şi aceeaşi femeie. Menţiunea din dreptul numelui interlocutorului ei în registrul vizitatorilor o preschimbase cu desăvârşire. Iarba pe care o paşte vaca în carne de vacă se preface, şoarecii pe care-i mănâncă pisica devin carne de pisică. Din mizerie şi umilinţă, noi fabricăm fericire şi linişte, demnitate şi nobleţe, ne mântuim prin trufie, aidoma Crailor lui Mateiu, Calenderilor fii de rege din Pleiadele lui Gobineau ori celor trei eroi ai piesei lui Lessing, înţeleptul Natan, viteazul Saladin şi mărinimosul templier (drama lui Lessing, mai mult decât un îndemn către toleranţă, este un elogiu al comuniunii aristocratice), dăm prin gestică glas versurilor lui Gyr semeţ accentuate:

Unde-i Vodă Caragea?

Iancu vrea să-l vadă

şi parcă adeverim în felul nostru aceste cuvinte ale lui Şestov: „Se zice că există două teorii întru totul potrivnice cu privire la originea neamului omenesc. Unii susţin că omul coboară din maimuţă, alţii că a fost creat de Dumnezeu. Se iau grozav la gâlceavă. Eu unul cred că se înşală şi unii şi alţii. Teoria mea e următoarea: cei care cred că omul coboară din maimuţă, coboară cu adevărat din maimuţă şi alcătuiesc o specie anume, alături de specia oamenilor creaţi de Dumnezeu, şi care cred şi ştiu că au fost creaţi de Dumnezeu“.

Celula se transformă neîntrerupt în castel, castelul regelui Arthur de la Camelot, castelul cu lebede al regelui nebun Ludovic al II-lea, în cârciuma lui Don Quijote transfigurată şi ea în castel, în salonul prinţului de Conti la ora când se serveşte le thé à l’anglaise, în grădină a Semiramidei, în Taj Mahal, în portic la Susa şi la Ecbatana, în serai la Bagdad şi la Samarcand; iar deţinuţii slabi şi galbeni, murdari şi zdrenţuiţi în tot atâtea portrete de La Tour, Perronneau şi Van Loo care au pictat figurile cele mai inteligente, mai graţioase şi mai blânde ce pot fi, culmi ale delicateţii unei civilizaţii mai mult decât rafinate. S-ar părea că e cu noi şi Barbey d’Aurevilly; căuta numele aristocratice desăvârşit de frumoase şi le găsea a fi Enguerrand de Coucy şi Hermangarde de Polastron.

Prin bucurie, zice Simone Weil, frumuseţea lumii pătrunde în suflet. Prin durere ea pătrunde în corp10. Tot învăţând versuri, tot vorbindu-ne cât mai prietenos unul altuia, tot obişnuindu-ne a fi răbdători, calmi şi nearţăgoşi, tot discutând numai despre capodoperele artei şi literaturii, tot acceptând josniciile, sluţeniile şi greutăţile cu zâmbete discrete iar răutatea gardienilor cu totală nepăsare, ajungem să împletim în juru-ne un fel de nevăzută ţesătură de cocon în care trăim o viaţă incomparabilă şi inimitabilă, cu totul liberă de contingenţe, absolut străină de mediul înconjurător. Bruder Harald Sigmund e din ce în ce mai devotat şi mai atent la nevoile fiecăruia, ne povesteşte într-una, recită din superbele poezii ale lui Rilke (poetul său preferat şi care şi el e dintr-aceia care-şi pun pe faţă o mască de mătase când îi dor măselele), Ştefan George şi Georg Trakl, în germană şi română; sectanţii, domesticiţi, în locul obişnuitei lor rezerve dispreţuitoare, se arată colegiali; s-au lăsat de a cita versete şi de a face propagandă apostrofându-i pe cei din jur şi ameninţându-i cu flăcările iadului; învaţă şi ei poezii, iar când le vine rândul la povestit ne spun lucruri foarte interesante despre albine (sectanţii sunt îndeobşte cojocari şi apicultori) şi se umanizează; preotului Robea, care rosteşte zilnic sfânta liturghie, îi dau răspunsurile, ţin loc de strană şi spun: Doamne milueşte, dă Doamne, amin, Şi Duhului Tău; până şi basarabeanul şef de cameră, presupusul turnător şi incontestabilul zbir, s-a prefăcut, e acum domol şi blând; relegat la rol de mikado de şogunul Harald Sigmund, nu mai surchideşte, nu mai strigă, nu mai dă ucaze, de povestit nu povesteşte, de învăţat nu învaţă, dar ascultă şi priveşte – se vede – cu uimire, e învins şi pierdut. Ordinea în cameră e absolută, muncile se execută impecabil, intrigi nu-s, certuri nu-s, denunţuri nu-s, se simte inutil şi, apăsătoare senzaţie pentru un zapciu, în plus. Săbiile din oţel de Toledo şi Damasc despică din ce în ce mai des aerul infect al celulei şi brocaturile fâşâie din ce în ce mai stăruitor prin zumzetul harnicei camere.

Seara, când toată lumea s-a pregătit de culcare, şi am rămas ultimul la veceu (nenorocita mea de boală de intestine mă sileşte să procedez astfel), merg spre locul meu de lângă uşă trecând printre cele două rânduri de paturi şi dau bună seara fiecărui om în parte. Mi se răspunde cu mare bunăvoinţă şi voioşie, zâmbete şi alese urări. Nici la sfârşitul unei lungi zile de extenuantă detenţie politeţea nu scade. Nu pot să nu încerc un simţământ de profundă mulţumire şi duioasă semeţie. Tot din cauza bolii nu mănânc nimic din ce ni se dă (nici ciorba de murături putrede, nici varza aproape nefiartă şi nici măcar de alţii mult râvnita fasole, singura hrană oarecum acătării). Din fericire pentru mine, în locul mai consistentului terci se dă de câtva timp, dimineaţa, un fel de lichid călduţ denumit cafea. Toţi colegii îmi cedează o parte din această băutură (reprezintă totuşi apă fiartă, ceea ce-i imens şi, cu toate că nu are zahăr şi numai din boabe de cafea nu e făcută, îmi este de mare ajutor), pe care o păstrez într-o sticluţă agonisită cu greu de-a lungul perioadei de şedere la Jilava. O păstrez ca pe ochii din cap şi-mi este de salvare. Ni se face o percheziţie, mi se găseşte sticluţa, sunt aspru admonestat, dar pedeapsa se reduce – surprinzător lucru – la confiscarea sticlei. Pierderea nu rămâne mai puţin uriaşă. În ce voi păstra lichidul negru din care mai puteam sorbi în cursul zilei până la ora zece seara?

La culcare, când ajung în dreptul patului meu venind de la veceu şi dau să ridic aşa-zisa pătură de pe aşa-zisa pernă, aflu o sticlă, mai mare decât aceea pe care am pierdut-o. Fireşte că nu pot nici mulţumi cuiva, nici întreba cine mi-a pus acolo neasemuitul obiect miraculos scăpat de la percheziţie. Darul e pur creştinesc, făcut fără putinţa de a sconta o recunoştinţă ori măcar un gest de confirmare. Mă culc profund emoţionat, stăpânit de fiorii încântării şi fireşte că-mi ud ticăloasa mea pernă cu lacrimile dulci ale fericirii.

– Simone Weil: „Nemaipomenita măreţie a lui Hristos provine dintr-aceea că nu caută un leac supranatural împotriva suferinţei, ci o întrebuinţare supranaturală a suferinţei“11.

Camera 34

La ora zece, când mă întorc seara de la tinetă şi trec printre cele două rânduri de oameni culcaţi şi le urez noapte bună, iar ei îmi răspund cu atâta amabilitate, îmi dau prea bine seama că procedez politicos şi după cuviinţă şi că mă bucur de simpatia lor; şi încerc un simţământ de mândrie şi prin urmare mă fac vinovat de păcatul trufiei. Totodată sunt şi făţarnic, pentru că purtarea mea nu-i pe deplin spontană. De îndată ce suntem conştienţi de binele pe care-l facem, îl şi terfelim, îl corupem, îl impurificăm. Din acest punct de vedere Sartre şi existenţialiştii au deplină dreptate, conştiinţa strică inocenţa, puritatea, autenticitatea. Aşa e. Dar e şi inevitabil să fie aşa. Impurificăm binele prin însuşi faptul că suntem înzestraţi cu o conştiinţă, ba şi cu o conştiinţă a conştiinţei. Jocul oglinzilor reflectante e nesfârşit, n-ai unde te opri. Degeaba spune G.B. Shaw că virtutea este mai merituoasă atunci când e rezultatul luptei şi al înfrânării, iar nu al unei simple porniri fireşti, când trec printre paturi eu le dau dreptate existenţialiştilor şi văd că sunt de „rea-credinţă“, cum scrie Sartre.

Dar înseamnă oare că e preferabil să fim sinceri ticăloşi? De dragul autenticităţii absolute să facem voia diavolului? Nu-i şi aceasta – absoluta sinceritate şi teama de recunoaştere a dublei noastre firi – o subtilă ispită diavolească? Sunt date fizio-psihice din care nu putem ieşi. De efectul (cuvântul fiind luat în acelaşi sens ca în efectul Compton, efectul Einstein) dedublant şi pângăritor al conştiinţei nu putem scăpa, şi ar fi deopotrivă de caraghios şi inutil de a încerca să-l ocolim pe cât era de abracadabrantă maşina pe care o inventase Magnificentius în locul umilitoarei (pentru demnitatea omului) funcţiuni a intestinelor. Să ne mărginim prin urmare a fi ceea ce suntem şi putem fi: nişte impostori ai binelui. Cu alte cuvinte, binele să ne străduim a-l face, măcar de ne furnică gândurile cele mai abjecte şi ne dă de ruşine mândria lăuntrică. Diavolul n-are putere asupră-ne decât prin faptele noastre, gândurile noastre le judecă divinitatea; nădăjduim că le va judeca potrivit cu obişnuita-i milostivire. În orice caz, dându-ne limpede seama că avem o conştiinţă şi că orice luare la cunoştinţă spurcă binele, binele căutăm a-l face, nevrednici cum ne aflăm, necuraţi, pe jumătate de rea-credinţă, pe jumătate de bună, făţarnici şi complicaţi, plurali, ireductibili la unitate, instabili şi complecşi. Tot ce vreţi, desigur, dar şi slujitori ai unei idei superioare, nu slugi prea plecate şi voioase, resemnate, ale răului; silitori, modeşti.

1. În prima variantă a Jurnalului fericirii acest episod este datat Iulie 1936. Vezi N. Steinhardt, Jurnalul fericirii, argument de P.S. Justin Hodea Sigheteanul, ediţie îngrijită, studiu introductiv, repere biobibliografice şi indice de Virgil Bulat, note de Virgil Bulat şi Virgil Ciomoş, cu „Un dosar al memoriei arestate“ de George Ardeleanu, Mănăstirea Rohia şi Editura Polirom, Iaşi, 2008, p. 633. În continuare, referinţele la această ediţie se vor da prin sigla J.f. [2008].

2. „Şi un Pernod pentru Arthur“ (fr.).

3. Sergiu Al-George (1922-1981). Medic şi orientalist celebru (Limbă şi gândire în cultura indiană, 1976; Arhaic şi universal. India în conştiinţa culturală românească, 1981 ş.a.). A fost inculpat, ca şi N. Steinhardt, în procesul „Noica-Pillat“. A fost arestat la 19 decembrie 1958, condamnat la 7 ani închisoare corecţională, 4 ani interdicţie corecţională şi confiscarea totală a averii, conform celebrului articol 209 („uneltire contra ordinii sociale“). A fost eliberat la 15 aprilie 1964, în urma decretului de amnistiere a foştilor deţinuţi politici.

4. Manole (Emanuel Neuman). Unul dintre cei mai buni prieteni ai lui N. Steinhardt. Coleg cu acesta la Facultatea de Drept, colaborator la Revista burgheză, coautor, împreună cu Steinhardt, al volumelor Essai sur une conception catholique du Judaïsme (1935) şi Illusions et réalités juives (1937). Pleacă în anii ’60 la Bruxelles, unde se stinge în 1995.

5. „Un veritabil cap de turc“ (fr.).

6. N. Steinhardt a declarat greva foamei în data de 07.02.1962 şi a încetat-o în 15.02.1962. Vezi ACNSAS, AMJ, DIM, Fond penal, Dosar nr. 118988 (P336), vol. XIV, ff. 36, 37.

7. „Tatăl meu, Parsifal, poartă o coroană,/ Eu sunt fiul său, cavalerul pe nume Lohengrin“ (germ.) (Richard Wagner, Lohengrin, actul III, scena III, în Olandezul zburător, trad. de Şt.O. Iosif, Editura pentru Literatură, Bucureşti, 1968, p. 262) (Notă Virgil Ciomoş – J.f. [2008], p. 84). În J.f. [2008], al doilea vers este puţin modificat.

8. Romanul Ce qui ne fut pas de Boris Savinkov este invocat şi de Dinu Pillat ca model al romanului său Aşteptând ceasul de apoi (vezi Biruinţa unei iubiri. Dinu & Nelli Pillat. Pagini de corespondenţă, cuvânt înainte de H.-R. Patapievici, Editura Humanitas, Bucureşti, 2008, p. 139).

9. „Aici stau. Altceva nu pot să fac. Dumnezeu să-mi ajute. Amin“ (germ.) (NVC – J.f. [2008], p. 194).

10. Simone Weil (1909-1943). Scriitoare franceză, pasionată de filosofie şi mistică creştină, citată frecvent de N. Steinhardt în textele sale. Convertită la creştinism, fără să ajungă însă la desăvârşirea botezului. Printre lucrările sale se remarcă: La Pesanteur et la Grâce (1947), La connaissance surnaturelle (1950), Attente de Dieu (1950) etc. Citatul de mai sus este selectat din „Iubirea lui Dumnezeu şi nenorocirea“ (vezi Simone Weil, Autobiografie spirituală, trad. de Anca Manolescu, Editura Humanitas, Bucureşti, 2004, pp. 85-86).

11. La Pesanteur et la Grâce (Greutatea şi harul). Vezi Simone Weil, Greutatea şi harul, trad. de Anca Manolescu, Editura Humanitas, Bucureşti, 2003, p. 123.