© 2016 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6450-4

ISBN PDF: 978-973-46-6451-1

ISBN print: 978-973-46-6369-9

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă  : Edgar Degas (1834-1917), Şase prieteni ai artistului (1885)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

BOGDAN SUCEAVĂ (n. 1969, Curtea de Argeş). Studii în matematică la Universitatea Bucureşti şi la Universitatea Statului Michigan. Profesor în Departamentul de Matematică de la California State University, Fullerton, SUA. Membru al PEN Club West USA. Prima distincţie literară: Premiul I Nemira, în 1993, pentru nuvela Imperiul generalilor târzii. Autor al volumelor de proză Teama de amurg, Topaz, Bucureşti, 1990; Sub semnul Orionului, roman, Artprint, Bucureşti, 1992; Imperiul generalilor târzii şi alte istorii, nuvele (Premiul CopyRo pentru proză), Dacia, Cluj-Napoca, 2002, ed. a II-a, LiterNet, 2003; Bunicul s-a întors la franceză, istorii, T (Fundaţia Timpul), Iaşi, 2003, ed. a II-a, LiterNet, 2008; Venea din timpul diez, roman, Polirom, Iaşi, 2004, 2010, 2014, ediţie maghiară, Noran, 2009, ediţie bulgară, Paradox, 2009, ediţie engleză, Northwestern University Press, 2011, ediţie franceză, Ginkgo ed., 2012, ediţie cehă, Paseka, 2014 (cartea lunii la iLiteratura.cz în mai 2014; traducătorul cărţii, Jiři Našinec, a primit premiul Joseph Jungmann pentru cea mai bună traducere în limba cehă din anul 2014); Miruna, o poveste, Curtea Veche, Bucureşti, 2007, ed. a II-a, 2008 (Premiul pentru Proză al Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti), ediţie engleză, Twisted Spoon Press, 2014, ediţie italiană, Atmosphere Libri, 2014, ediţie slovenă, Modrijan Press, 2016; Distanţe, demoni, aventuri, Tritonic, Bucureşti, 2007; Vincent nemuritorul, roman, Curtea Veche, Bucureşti, 2008; Noaptea când cineva a murit pentru tine, Polirom, Iaşi, 2010 (Premiul I al Reţelei literare); Memorii din biblioteca ideală, Polirom, Iaşi, 2013; Să auzi forma unei tobe, nuvele, Millenium Press, Satu Mare, 2013; Scrisori de la Polul Est, Agol, Bucureşti, 2015. Eseul său A Medieval Mystery: Nicole Oresme’s Concept of Curvitas, scris împreună cu Isabel Marie Serrano şi publicat iniţial în Notices of the American Mathematical Society (2015), a fost inclus în volumul Best Writings on Mathematics 2016, Princeton University Press.

„Când avem un sentiment fără speranţă, o mare speranţă ne mai rămâne: că niciodată nu-l vom pierde.“

I.L. Caragiale, la 28 de ani,
în Convorbiri literare

„Quand on mesure l’homme et qu’on le trouve si petit, et qu’ensuite on mesure le succès et qu’on le trouve si énorme, il est impossible que l’esprit n’éprouve pas quelque surprise. On se demande: comment a-t-il fait?“

Victor Hugo,
Napoléon Le Petit, 1852

Personajele principale
(în ordine alfabetică)

Guţă Andronescu, zis Grădinaru: republican ploieştean

Zaharia Antinescu: învăţător ploieştean, în etate de 65 de ani, profund devotat principelui Carol şi ordinii de drept

Petre Apostolescu: republican ploieştean

Miţa Baston: o ploieşteancă reacţionară, pasionată de Alecu

Titu Bălăceanu: republican ploieştean

Cezar Bolliac: editor-şef la Trompeta Carpaţilor

Ghiţă Calup: băcan şi cârciumar ploieştean

Alexandru Candiano-Popescu: fost căpitan în armată, actualmente jurist în Ploieşti, în etate de 29 de ani; prietenii îi spun Alecu

Eugen Carada: un liberal adevărat

Iancu Caragiale: copist la tribunalul din Ploieşti, în etate de 18 ani şi jumătate la data rebeliunii

Lenci Caragiale: sora lui Iancu, 13 ani

Catinca Caraboas Caragiale: mama lui Iancu

Luca Caragiale: tatăl lui Iancu; se va stinge pe 10 septembrie 1870

Mitică Călinescu: republican ploieştean

Ion Câmpineanu: avocat al apărării în procesul de la Târgovişte

Leonică Ciupicescu: revoluţionar, vorbitor erudit, profund devotat cauzei liberale

Locotenent Sandu Comiano: tânăr ofiţer suspendat din funcţie, dedicat cauzei poporului

Comisarul Ilarion Dimitriu: aflat la conducerea poliţiei din Ploieşti în zorii rebeliunii

Părintele Ştefan Dinescu: un liberal deosebit

Jupân Dumitrache Titircă: membru al gărzii naţionale din Ploieşti

Nicolae Dumitrescu: tânăr judecător de instrucţie la Ploieşti

Radu Dumitrescu şi Sandu Dumitrescu: fraţi gemeni, din Târgovişte

Nicolae Fleva: avocat al apărării în procesul de la Târgovişte

Maiorul August Goian: conduce regimentul de gardă

Sergentul Grigore: poliţai de noapte în Ploieşti

Costică Grigorescu: republican ploieştean, viitor primar al Ploieştilor (el încă nu ştie ce va fi)

Părintele Nicolae Ioachimescu, zis popa Nae: preot în Ploieşti, republican ploieştean

Căpitanul Ionescu: fost coleg de şcoală militară cu Alexandru Candiano-Popescu

Tase Iorgulescu: telegrafist în Ploieşti, 30 de ani, specialist în transmisiuni moderne

Jacob Lahovary: reacţiunea întrupată, magistrat ce va reprezenta Domnia în procesul de la Târgovişte

Maiorul Lazăr: ofiţer de călăraşi la Ploieşti; dacă e ordin, va fi cu poporul

Didina Lazu: republicană devotată

Ulysse de Marsillac: editor-şef, Le Journal de Bucarest

Napoleon al III-lea: împărat a cărui umbră se întinde peste toate

Sergentul Năstase: călăraş din Ploieşti, devotat Domniei

Matache Nicolau: primarul Ploieştilor; deşi mare proprietar, liberal prin convingere, ca toată suflarea Ploieştilor

Al. Papiu-Ilarian: avocat al apărării în procesul de la Târgovişte

Căpitanul Martin Popescu: ofiţer al regimentului de gardă, ia parte la reprimarea rebeliunii

Stan Popescu: fost luptător în trupele celor o mie de nemuritori ai lui Garibaldi, fost voluntar în slujba cauzei poloneze

Sergentul Popescu: nepot de soră al lui Stan Popescu, poliţai prahovean

Simion Populeanu: judecător de instrucţie, a documentat acuzarea în procesul de la Târgovişte

Bănică Rădulescu: preot ploieştean, aflat în primele rânduri ale revoluţiei

Mitică Rădulescu: un progresist mai nevricos

Matei Smideanu: ploieştean prin adopţie, originar din Munţii Apuseni

Radu Stanian: în casa lui se pune la cale conspiraţia republicană

Tudor Stoica: gazda avocaţilor apărării la Târgovişte

Anastase Stolojan: avocat al apărării în procesul de la Târgovişte

Notă asupra prezentei ediţii

Dacă alte documente povestesc altfel întâmplările acestea, nu au dreptate. A fost cum se arată aici.

Prolog

O seară caldă de vară. În urbea Ploieştilor domneşte pacea. O constelaţie de licurici aprinde grădina publică, se ridică peste teii din parc, se încurcă cu stelele. Dinspre mahala se aude lătrat de câine. În limba căţeilor care se neliniştesc în întuneric, fiecare întrebare îşi află răspuns imediat. Oamenii cuminţi la ora asta dorm. Dar în Ploieşti nu toţi oamenii sunt cuminţi şi de aceea în multe case se vede lumină-n fereastră. E precum liniştea dinaintea furtunii, ca şi cum timpul ar naşte un copil, iar noaptea în care oamenii se zvârcolesc în aşternut de căldurile verii lipicioase ar fi chinurile facerii. Ceasurile au trecut de miezul nopţii, târziul nu se măsoară cu linişte, nici cu lumini. Şi, cu toate acestea, un călător picat tocmai atunci ar putea crede că în urbe domneşte pacea. Cum să citeşti semnele liniştii?

Departe, pe cer, stelele căzătoare presimt amestecarea destinelor omeneşti. Multe încalecă nepoliticos orbita planetei Uranus, dar de la Ploieşti acest îndepărtat corp ceresc nu este vizibil.

Pe pământ, oamenii trudesc, fiecare în legea lui, fiecare în felul lui, pentru o lume mai bună. Pe strada Buna Vestire e o rafinărie de petrol. De acolo vine gazul care arde în lămpi, iar mirosul se simte în vecinătate şi noaptea, când oraşul doarme, când muncitorii nu lucrează. Din pântecele pământului negru al Prahovei iese foc adevărat, iar oamenii au învăţat unde să-l afle. Bani buni ies din luciul negru care dă foc.

Sub taina nopţii se aud, în schimb, greierii. E o simfonie pentru greieri şi noapte de vară, cotropind monumentul întunericului cu un basorelief de încântătoare declamaţii. Aerul arzător ajută cântecelor febrile, iar ele nu dezamăgesc: sunt ca nişte telegrame trimise în noapte. Sufletul romantic nu se poate să nu se întrebe: oare oamenii simt la fel? Există suflete care se mişcă la unison, ca o orchestră minunată de greieri? Există speranţe care se îngemănează ca un mănunchi de tulpini ce se împletesc şi se înalţă împreună spre zenit? Oare este aşa ceva posibil?

Turla de la Sfânta Vineri domină oraşul dintr-un pâlc de plopi, care se înalţă în jurul locului numit Piaţa sârbească, în onoarea bulgarilor de la Bereasca, ce au fugit din Sliven de urgia turcească şi s-au aşezat în primitoarea cetate de la poalele dealurilor. Pentru locuitorii Ploieştilor, Sfânta Vineri e ca un centru al lumii lor, nu doar o biserică de mahala. Clopotul ei, cu limbă de argint, se aude până departe. Oricărui privitor, de pe pământ sau din ceruri, panorama îi înfăţişează o poezie de urbe.

Nu departe de Sfânta Vineri se află băcănia lui Ghiţă Calup, care are atât de multe bunătăţuri înlăuntru, încât în jurul clădirii sale lumina curge altfel. Aerul unduieşte împrejurul bucăţilor de slănină şi al cârnaţilor afumaţi, împrejurul caşcavalurilor de Rucăr miraculos aromate, în jurul bucăţilor de brânză puse în saramură cu rozmarin. De la Ghiţă Calup se pot cumpăra cea mai bună bragă, cea mai rece şi mai curată bere, cel mai adevărat vin roşu, cu parfumuri mânăstireşti şi numai bun de păştiţe la orice oră a zilei sau a nopţii. De nu te-ai aştepta, de la Ghiţă Calup se pot cumpăra şi pălării pentru domni, dar şi mătăsuri pentru doamne, puse deoparte, la vitrină, să nu prindă miros de la bunătăţurile de mai încolo. Dar cele mai frumoase lucruri din prăvălie tot bucatele făcute din porc sunt. Are Ghiţă Calup şoric proaspăt, fleici ţinute la rece, numai bune să fie zvârlite pe grătar, jamboane bine marinate şi gata să fie fripte după cum porunceşte clientul. Trebuie să fie astfel de lucruri în rai, altfel nu se poate.

Prolog
Scena întâi

În urbea Ploieştilor domneşte noaptea. Doi sergenţi fac rondul. Sunt pe strada Greceanu, nu departe de centru. Privesc spre lună. Felinarele s-au stins.

SERGENTUL POPESCU: Grea misie, misia de poliţai. Şi nu e vorba de noapte. Ci de onoare.

SERGENTUL GRIGORE: Absolut.

SERGENTUL POPESCU: Te gândeşti aşa: de ce veghez eu? Pentru urbe? Pentru Domnie? Întâi şi întâi veghez pentru onoare. Adică, mă înţelegi, onoarea mea îmi porunceşte să veghez.

SERGENTUL GRIGORE (cu degetul spre cer): Onoarea!

SERGENTUL POPESCU: Pe vremuri, barbarii care se aruncau asupra Romei dădeau nume săbiei lor. (Îşi scoate sabia din teacă. Sabia luceşte în lumina lunii.) Sabia era simbolul onoarei lor.

SERGENTUL GRIGORE: Păi, da!

SERGENTUL POPESCU: Dacă cineva m-ar dezarma şi mi-ar lua sabia, nu ar fi aceasta cea mai mare ruşine pentru un poliţai?

SERGENTUL GRIGORE: Ar fi!

SERGENTUL POPESCU: Unde s-au dus zilele de altădată, când onoarea era la mare cinste?

SERGENTUL GRIGORE: Unde?!

SERGENTUL POPESCU: Unde s-au dus vremurile când onoarea unui legământ era sfântă şi când tot supusul Domniei înţelegea să servească coroana şi legea?

SERGENTUL GRIGORE: Nimic fără acestea!

SERGENTUL POPESCU: Azi s-a umplut lumea de zevzeci, de zarzavagii şi de zănateci.

SERGENTUL GRIGORE (tresărind): Dar cine e acolo în noapte?

SERGENTUL POPESCU: Unde să fie?

SERGENTUL GRIGORE: Acolo.

SERGENTUL POPESCU: Dar nu-l cunoşti? Cu barba aceea albă, de zici că-i Dumnezeu Tatăl? E magistratul, Caragiali, ăla care a demisionat în primăvară.

SERGENTUL GRIGORE: Dar uite cum merge. Trage picioarele greu. Parcă are pietre de moară legate de glezne. Bolnav!

SERGENTUL POPESCU: Da, am auzit că are nu’ş’ce boală. I s-au umflat picioarele.

SERGENTUL GRIGORE: Şi ce face aici, la ora asta din noapte?

SERGENTUL POPESCU: Merge spre casă. Habar n-am de unde vine. Vai de mama lui, chiar că arată rău. Să ai şi o boală, să n-ai nici leafă, să ai şi-un zezvec de fiu, vai de ei!

SERGENTUL GRIGORE: Uită-te la el. Parcă s-a uscat. Gata, s-a dus pe strada lui.

SERGENTUL POPESCU: Dar despre ce ziceam?

SERGENTUL GRIGORE: A, despre onoare!

SERGENTUL POPESCU: Da! Despre faptul că noi datoria ne-o facem din onoare! În timp ce restul urbei şi-a pierdut minţile. Toţi vorbesc despre Franţa, despre revoluţie, despre războiul cu Prusia, despre nenorociri şi alte alea. Dar ce ştiu ei de onoare? Nu au jurat cu toţii credinţă după unşpe fevruarie? Nu au zis ei că Vodă Cuza a dizolvat Adunarea, că asta a fost foarte rău şi că acum trebuie că e mai bine? Poftim, musiu, poftim.

SERGENTUL GRIGORE: Nişte funduri sucite, asta sunt! Cică progresişti! (Pufneşte cu dezgust.) A, dacă e chestie de politică, omul uită. Şi apoi, dacă eşti cuminte, stai, domnule, acasă, nu umbla creanga.

SERGENTUL POPESCU: Uite, aici mă despart de dumneata. Că nu voi, mă înţelegi, nu voi să îngădui cuiva să uite ce a zis ieri.

SERGENTUL GRIGORE (râde): Ehe, da’ nu-i fiecare după capul lui? Şi românul e ca frunza-n vânt, azi pe-o parte, mâine pe alta. Azi pupă poala lui Vodă, mâine Vodă nu mai e bun!

SERGENTUL POPESCU: Da, da, asta e chestiunea! De când cu războiul ăsta, a ajuns fiecare după capul lui! De parcă războiul cu Prusia ar fi în faţa Primăriei din Ploieşti şi de parcă liniştea urbei noastre de asta ar ţine. Ba nu este, domn’e! Războiul ăla e acolo, la ei… La noi sunt alte trebi!

Prolog
Scena a doua

Povestea aceasta se cere rostită de un actor, un chip luminat în centrul scenei. Cuvintele acestea sunt pline de viaţă. Au fost scrise de un om deznădăjduit, care a crezut că judecata istoriei ar putea să nu fie dreaptă cu el. E un apel. O explicaţie, nu o scuză. Înainte să fie sute de glasuri, răsunând în stradă, în pieţe, în faţă cazărmilor, nu a fost decât o singură voce. Această voce. Un ton nuanţat, de tenor plin de forţă, rostind cuvintele cu un accent din sud. Accentul nu s-a schimbat prea mult în decursul vremii, aşa îl auzim şi azi, e un glas din Ploieşti. Dar scena pe care actorul acesta urcă se află undeva prin Bucureşti, nu departe de Palat, o scenă prestigioasă. Nici unul dintre tablourile care vor urma nu a ieşit aşa cum a fost proiectat de el. Nimic nu a putut fi prevăzut. Toate au ieşit altfel. El a înţeles altfel. Viaţa a luat-o înaintea oricărui plan, viaţa a potopit scena într-un univers impredictibil. Nici o partitură nu ar putea ajuta. În această primă apariţie, Candiano e singur, îmbrăcat într-o cămaşă albă pe care şi-o vor aminti cu toţii, cu mâneci largi, bufante, eroice. Pantalonii lui sunt de ofiţer, dar cizmele, de călărie, nu sunt de uniformă. O costumaţie ambiguă, jumătate civil, jumătate militar. Deşi dă bine pentru scenă, pentru cunoscătorii modelor militare ceva nu se potriveşte. Cu privirea aţintită spre viitor, rosteşte ca şi cum şi-ar lua o piatră de pe inimă, ca şi cum spovedania lui ar fi către acest public, ca şi cum ar avea nevoie de toată înţelegerea posterităţii spre a fi înţeles. Socoteala lui e cu noi, vrea să ne convingă. Nouă ne explică. Pentru noi dezvoltă toată această retorică şi judecăţii noastre doreşte el să i se înfăţişeze. Ochii lui cenuşii sunt plini de o solitară tristeţe. Ar vrea să vorbească despre dragostea care face o asemenea tristeţe suportabilă. Îşi drege glasul, apoi citeşte din caietul lui cu colţurile îndoite şi rulate:

CANDIANO: O! Patriotism, mari şi grozave sunt jertfele ce le ceri tu inimei oamenilor.

Bucureştii, Craiova, Brăila, Ploieştii, Buzăul, Tecuciul, Focşanii, în total treisprezece capitale de judeţe, cum şi o parte din trupele din tabăra de la Furceni trebuiau să participe la mişcare.

Războiul dintre Franţa şi Prusia grăbi deznodământul. Noi credeam că Franţa va fi biruitoare şi nu vroiam ca încheierea păcii să ne găsească cu un Hohenzollern pe tron. A doua zi după o însemnată bătălie, ce ar fi câştigat-o Franţa, fixasem izbucnirea revoluţiei.

Având în vedere apropiata răscoală, populaţia Ploieştilor o ţineam într-o fierbere necontenită. Prin întruniri şi prin presă îngrijeam ca focul să fie mereu aprins.

Ziarul Perseverenţa îl schimbasem în Democraţia ca să mă lipesc şi mai mult de popor. Îmi pregăteam din vreme tărâmul ca să pot să păşesc cu siguranţă.

Temelia izbutirei sunt pregătirea, hotărârea şi prevederea.

Ion Brătianu locuia atunci, când venea în Bucureşti, la fostul primar şi senator Nae Manolescu, pe strada Dionisie. Acolo l-am întâlnit într-o seară şi m-a iniţiat în mişcare.

Am vorbit puţin, căci amândoi cunoşteam şi situaţia ţării, şi cangrena ce o rodea.

Rosetti a fost contra revoluţiei de la 8 august.

— Nu e buba coaptă. N-aveţi să reuşiţi. Eu plec la Paris, ca să nu văd în ochi acest fiasco, plin de primejdii, ne zicea experimentatul luptător politic.

Brătianu, deşi mai îndrăzneţ şi mai simpatic decât Rosetti, n-avea destul simţ practic, când era vorba de închegarea unei opoziţii serioase. Rosetti trecea drept maestru în această artă. El a dovedit că nu numai la urziri de opoziţii, ci şi la urziri de revoluţii se pricepea mai bine decât Brătianu. La 8 august, Brătianu n-a reuşit, ceea ce autoriza pe Bişa Rosetti, fiica lui Rosetti, să impute mai târziu lui Brătianu:

— Nu ţi-am spus, Beppo, – aşa numea familia Rosetti pe Brătianu – să nu te bagi în afaceri de revoluţii, că nu te pricepi? Când este aşa ceva de făcut, lasă pe tata.

Rosetti s-a ţinut de cuvânt, a plecat la Paris şi de acolo ne-a telegrafiat că bătălia de la Gravelotte, dată la 16 august stil nou, este o victorie franceză. Greşită apreciere. Bătălia de la Gravelotte era o victorie prusiană.

În urma acestei telegrame a lui Rosetti, ne-am sculat¹.

1. Al. Candiano-Popescu, Amintiri din viaţa-mi, Editura Eminescu, Bucureşti, 1998, pp. 65-66.

Actul I
Zorii Republicii

Scena întâi

Acasă la Radu Stanian. În încăperea de zi. Pe o latură a încăperii, cel mai frumos şemineu din Ploieşti. Pe perete odihnesc două iatagane minunate, cu şnururi de mătase roşie legate de mânere. Lamele lor sunt din oţel de Damasc şi lucesc ca o rază a istoriei trecute. Cu faţa la şemineu, un divan turcesc, acoperit cu o cuvertură mătăsoasă, adusă de la Budapesta. Pernele mari, generoase sunt strivite, ca şi cum stăpânul casei tocmai s-ar fi ridicat dintre ele. Radu Stanian tocmai l-a primit pe Mitică Călinescu, care intră cu ochelarii în mână.

MITICĂ CĂLINESCU (îşi şterge fruntea de sudoare, vorbeşte pe un ton aluziv): De ce ai răspuns dumneata la uşă?

RADU STANIAN: Am trimis servitorul la culcare.

MITICĂ CĂLINESCU (abia a intrat, îşi pune pălăria în cuier): Ai dreptate, cu cât mai secret, cu atât mai bine.

RADU STANIAN: Da, vezi dumneata, e casa mea. Dacă se află de conspiraţie, eu ajung să sap la sare. S-au mai văzut cazuri.

MITICĂ CĂLINESCU: Domnule! Gândeşte-te aşa: toţi sunt oameni de onoare.

RADU STANIAN: Onoare, onoare, dar cam aprinşi.

MITICĂ CĂLINESCU: Şi asta nu-i de bine?

RADU STANIAN: Să te pui împotriva Domniei cu oameni aprinşi? Nu, eu zic că nu e de bine. Trebuie oameni de familie, aşezaţi la casa lor, cu mintea întreagă, care să tacă şi să facă. Ăştia ai noştri vorbesc cam mult.

MITICĂ CĂLINESCU (oarecum uimit): Dar, dacă-s oameni aşezaţi, mai vin la revoluţie?

RADU STANIAN: Lasă-i că vin! Nu mai ştii cum a fost la unşpe fevruarie? Hai, că-ţi aduci aminte, ai fost şi dumneata. Nu pierde românul ocazia să ia parte la o sculare pe cinste!

MITICĂ CĂLINESCU: La unşpe fevruarie n-am avut de ales. O luase razna Vodă Cuza, nu se mai putea cu el. Şi-a primit ce-a căutat.

RADU STANIAN: Aşa o fi. Dar uite… Ştii ceva? Mie nu-mi prea place Candiano ăsta al dumitale.

MITICĂ CĂLINESCU: Al meu?

RADU STANIAN: Da, da, al dumitale.

MITICĂ CĂLINESCU: De ce al meu?

RADU STANIAN: N-ai botezat dumneata copilul lui unchiu-său?

MITICĂ CĂLINESCU: Asta e treabă de familie, n-are a face cu conspiraţia.

RADU STANIAN: La noi, conspiraţiile în familie se fac. Acuma, familia dumitale aduce conspiraţia în casa mea. Asta e partea care mă cam nelinişteşte. Cum ziceam, nu-mi prea place când se aprinde Candiano ăsta al nostru. Sare cam repede.

MITICĂ CĂLINESCU: Aşa e el, seamănă cu maică-sa. Aprigă femeie, grecoaica. D-aia se şi zice că i-au ars călcâiele lui conu’ Brătianu după ea în tinereţe… Ce să-i faci, seminţia lordului Byron, grecoaicele astea, rebele, rebele! Bine că nu fac şi femeile politică. Nici nu vreau să mă gândesc ce-ar fi făcut mă-sa dacă i-ar fi încăput o armă pe mână. Dar poftim. Şi s-a altoit sângele lu’ mă-sa cu sânge de italian. Cum să nu dea din asta cel mai aprins român? Şi liberal peste poate.

RADU STANIAN (privind spre fereastră, apoi spre şemineu): Să pună grecoaica mâna pe armă zici? De neînchipuit.

MITICĂ CĂLINESCU: Vorba vine… Politica e ca o armă. Dar ştiai povestea asta, că lui nenea Brătianu i-ar fi plăcut de maică-sa la tinereţe?

RADU STANIAN: Parcă am auzit ceva. Dar nu ştiu, zvonuri. Vorbeşte lumea.

MITICĂ CĂLINESCU: C-ar fi cerut-o de nevastă şi ea nu l-ar fi vrut. A avut fandacsie mare cu italianul.

RADU STANIAN: Dar nu asta e grija mea, domn’e. Ci mă uit aşa, la toată situaţiunea. Uite cum a fost la unşpe fevruarie. Îmbrăcat în locotenent, cu sabia scoasă, cine era în rândul întâi, agitând poporul în contra lui Cuza? Candiano! Cum se face apoi treaba, Candiano îşi dă demisia din armată, pleacă la Paris şi se întoarce de acolo avocat. Şi pricopseşte urbea noastră venind aici. Vorba dumitale, nu s-a dus la mă-sa la Buzău, a venit aici.

MITICĂ CĂLINESCU (parcă alungând grijile cu mâna): Las’ că e mai bine aici. Stau Ploieştii cu ochii pe el. Nici o lampă cu gaz să nu fie lăsată singură!

RADU STANIAN (oarecum intrigat): Ha! Care ochi pe el, frate? Uite că ne e recomandat de la Bucureşti, de la conducerea partidului, carevasăzică de la nenea Brătianu, să facem conspiraţie în contra principelui tot cu el. Adică, vezi, de la Brătianu! Tocmai cu el, care acum patru ani a scos sabia pentru conspiraţiunea care l-a adus pe Vodă Carol. Acuma, ca să vezi, e pe dos. Peste astea, omul-cheie e prea aprins. Nu ţi se pare că e pericol aici? Numai faptul că s-a schimbat partidul şi e pericol mare, darămite cu oamenii ăştia, încrengaţi între ei de nu se poate…

MITICĂ CĂLINESCU: Ei, acum şi dumneata… Se mai schimbă omul în politică. Toţi suntem oameni, azi avem o părere, mâine alta. Doar nu vrei să stea omul ţeapăn ca reteveiul la liturghie.

RADU STANIAN: Ba mie asta mi se pare că aici e pericol. Când pleci pe-o cale, ţine-te, frăţioare, tot de ea. Mori pentru cauză, dacă te-ai dat ei.

MITICĂ CĂLINESCU: Cu asta ai tras la ţintă. Aşa e, domnule, lumea pe la noi se cam schimbă. Ai dreptate! Dar eu întreb aşa. Dacă ţara a apucat-o într-o direcţie greşită? Ce să facă partidul? Ştii cum se spune, că în politică geniul e să ştii cum să schimbi oiştea.

RADU STANIAN: O fi, dar să te schimbi aşa, una-două? Să sari într-o cauză după cum îţi vine bâzdâcul?

MITICĂ CĂLINESCU: Dar cine face asta?

RADU STANIAN: Candiano al dumitale.

MITICĂ CĂLINESCU: Domnule, îţi mai spun o dată, nu e al meu. E de capul lui. Şi apoi nu e dintr-odată! Ne-au furat la alegeri, l-au închis pe Candiano, şi-au bătut joc de alegeri la toate colegiile, adică nu s-a ajuns la treaba asta dintr-odată. Gândeşte-te numai câtă lume bătută pe chestii politice avem în Ploieşti. E normal să se răstoarne situaţia şi să fie altfel decât acum patru ani. Păi, patru ani sunt o veşnicie când e vorba de politică.

RADU STANIAN: Mă întrebi ce facem dacă ţara o ia pe o direcţie greşită? Hai, plecăm cu toţii la ţară, la moşie, şi ne apucăm de grădinărit.

MITICĂ CĂLINESCU: Uite, răspunsul ăsta nu-mi place.

RADU STANIAN: De ce să nu-ţi placă?

MITICĂ CĂLINESCU: Nu e un răspuns serios. Îţi arde de braşoave. Nu te văd eu pe dumneata trecut pe ciorbă de lobodă.

RADU STANIAN: Ei, aş! La nevoie trece românul pe ce se găseşte. Numai la ocnă să n-ajungi, în rest totul e de bine.

MITICĂ CĂLINESCU: Are temei să conspire. Are toate motivele. Nu uita cât a suferit Candiano de la acest guvern de slugi nenorocite. A fost arestat în două rânduri, pentru tulburări la alegeri. Deşi e ales deputat de poporul Ploieştilor, a fost băgat la preventiv, cu pungaşii şi parlagiii. Domnule, Candiano acesta al nostru a dat dovadă de tărie de caracter.

RADU STANIAN: Da, aşa e, dar sunt atâtea chestii! Acuma, poftim, s-a adunat cu Stan Popescu. Ce zici de ei?

MITICĂ CĂLINESCU: Asta da, combinaţie rară. Dar şi Stan Popescu a fost bătut de zbirii guvernului, şi el a ajuns la preventiv. E drept că, adunaţi împreună, sunt ca paiele cu focul.

RADU STANIAN: Ştiam eu că-mi dai dreptate.

MITICĂ CĂLINESCU: Cum să nu-ţi dau, dacă aşa e? Nici nu vreau să mă gândesc ce pot face împreună.

RADU STANIAN (cu distanţă faţă de subiect): S-au pricopsit Ploieştii cu un războinic adevărat. Stan Popescu!

MITICĂ CĂLINESCU: Mda. Ce să zic! Războinic!

RADU STANIAN: Zice c-a fost volintir în legiunea lui Garibaldi! Că a luptat alături de Garibaldi! A mers la pas prin toată Italia, apoi s-a făcut voluntar în rebeliunea poloneză. Mor jurnalele liberale după el.

MITICĂ CĂLINESCU: Dar dumneata crezi că e adevărat? Adică toate bătăliile de care povesteşte… Şi campania din Italia, şi bătălia cu cazacii ruşi în Polonia. Că, dacă ar fi adevărate, măiculiţă Doamne, Stan al nostru ar fi mai tare ca Ahil Peleianul.

RADU STANIAN: C-o fi, că n-o fi, asta a fost altădată. Ce-a mai rămas din el acuma? Uită-te la el. A dat în patima băuturii. Şi încă rău de tot. Când merge, suflă greu, îl auzi de la o poştă. Dacă urcă trei trepte, gata, a rămas fără suflu. D’aia nu-ţi prea vine să crezi că a fost în bătăliile de care zice, pentru că acuma îi şade mai bine pe scaun.

MITICĂ CĂLINESCU: Ce le mai zvântă când se-apucă! La kilometru! Îl găseşti prin oraş după şirul de sticle goale lăsate-n urmă.

RADU STANIAN: Poftim, cu ăştia facem noi revoluţie progresistă. Şi unde o facem? La mine în casă. S-au stricat la cap prin Europa şi acum îmi cad mie cloşcă-n bătătură.

MITICĂ CĂLINESCU: Domnule, sunt recomandaţi de la Bucureşti! Asta are partida noastră de încredere în Ploieşti.

RADU STANIAN: Deh! Au garanţii!

MITICĂ CĂLINESCU (deodată, cutremurat de o impresie): Dar ce-ar fi să izbutească revoluţia? Adică de-adevăratelea?

RADU STANIAN (după un moment de reflecţie): Nici nu m-am gândit la asta. Mă gândesc tot mai mult la primejdie şi mă întreb cât de răzbunător o fi neamţul de Vodă.

MITICĂ CĂLINESCU: Cum să te rişti dacă nu te-ai gândit?

RADU STANIAN: Ce nu face omul pentru ţară!

MITICĂ CĂLINESCU: Bine zis. Dar ce e mai aproape: pielea sau ţara? (Nu aşteaptă răspuns.) Şi mai e ceva. Brătianu e cu revoluţia progresistă. Iar Brătianu a fost mereu cu partida care iese. Nu se ştie caz în care el să fi pierdut. Pe mine tare mă bucură gândul ăsta.

RADU STANIAN: Da, dar pentru noi Brătianu e departe, Candiano lângă noi. Iar eu pun casa la bătaie pentru întâlniri. Pielea, nene, asta mă doare pe mine, că pielea e mai aproape!