Chuck Palahniuk, Doomed

© 2013 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4224-3

ISBN PDF: 978-973-46-4225-0

ISBN print: 978-973-46-3955-7

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Felix Aftene, Icar (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CHARLES MICHAEL „CHUCK” PALAHNIUK s-a născut în 1962 şi a copilărit în Burbank, Washington. A studiat jurnalismul la Universitatea din Oregon şi după absolvire, în 1986, s-a stabilit în Portland, unde a schimbat diverse slujbe înainte de a se dedica în întregime scrisului. Deşi primele cărţi i-au fost refuzate de editori, care le considerau prea riscante din cauza atmosferei lor sumbre, după publicarea romanului Fight Club (1996) cariera literară a scriitorului şi-a schimbat definitiv cursul. Considerat unul dintre cele mai originale şi mai provocatoare romane din ultimul deceniu al secolului XX, Fight Club a fost ecranizat de regizorul David Fincher în 1999. Filmul său – cu Edward Norton, Brad Pitt şi Helena Bonham Carter în rolurile principale – s-a bucurat de un succes fulminant, fiind distins cu numeroase premii. În 1999 au apărut romanele Supravieţuitor şi Monştri invizibili, urmate în 2001 de Sufocare, a cărui ecranizare a obţinut premiul special al juriului la Festivalul de Film de la Sundance. La Editura Polirom au fost publicate pînă în prezent: Fight Club (2004, 2012), Jurnal (2006), Bîntuiţii (2007), Cîntec de leagăn (2007), Monştri invizibili (2008), Sufocare (2009), Rant (2009), Supravieţuitor (2009), Pygmy (2011), Snuff (2012) şi Blestemaţi (2012).

1 NOIEMBRIE, ORA 12:01 A.M. PST¹

Viaţa începe cu preconcepţia: un preludiu

Postat de Leonardtocilarulluihades@viaţadapoi.iad

Binele şi răul au existat întotdeauna. O să existe întotdeauna. Singurele lucruri care se schimbă sunt poveştile noastre despre ele.

În secolul al VI-lea î.e.n., legiuitorul grec Solon² a călătorit în oraşul egiptean Saïs³ şi s-a întors cu următoarea legendă despre sfârşitul lumii. După spusele preoţilor de la templul lui Neith⁴, un cataclism va împresura Pământul cu flăcări şi fum otrăvitor. Într-o singură zi şi o singură noapte, un întreg continent se va face ţăndări şi se va scufunda în mare, iar un fals mesia va conduce omenirea către sfârşit.

Profeţii egipteni au prezis că Apocalipsa va începe într-o noapte liniştită, pe un deal semeţ ce tronează deasupra regatului Los Angeles. Acolo, aşa cum au cântat vechii proroci, va fi deschis un lacăt. Între casele cu garduri înalte din Beverly Crest⁵, un zăvor solid va fi tras. După însemnările lui Solon, balamalele unor porţi imense vor scârţâi, iar porţile se vor deschide larg. Dedesubt, în depărtare, împărăţia Westwood, împărăţia Brentwood şi împărăţia Santa Monica aşteaptă, dormind, acoperite de o pânză de felinare stradale. Şi, după ce ultima bătaie a orologiului de la miezul nopţii se va stinge, prin porţile acelea nu va trece nimic în afara liniştii şi întunericului până când un motor va prinde viaţă huruind şi două faruri vor călăuzi acel zgomot. Iar pe porţile acelea va ieşi un Lincoln Town Car, ce se va înclina în faţă şi îşi va începe coborârea domoală prin curbele în ac de păr ale părţii de sus din Hollywood Boulevard.

Noaptea aceea, aşa cum apare în profeţiile de demult, e liniştită, fără nici o adiere de vânt; totuşi, odată cu apropierea lentă a Lincolnului, se iveşte o furtună.

Pe când coboară de pe Beverly Crest spre Hollywood Hills, Lincolnul e la fel de lung şi negru ca limba unui spânzurat. Cu caroseria neagră, strălucitoare, brăzdată de fasciculele roz ale felinarelor stradale, Town Car-ul străluceşte ca un scarabeu evadat dintr-un mormânt. În dreptul lui North Kings Road, luminile din Beverly Hills şi Hancock Park pâlpâie şi se sting, nu casă cu casă, străzi întregi sunt înghiţite cu totul de întuneric. În dreptul lui North Crescent Heights Boulevard, cartierul Laurel Canyon e în benză; nu se sting doar luminile, ci şi zgomotul şi muzica nopţii târzii. Orice urmă de viaţă a oraşului dispare în timp ce maşina coboară dealul, din North Fairfax în Ogden Drive şi apoi în North Gardner Street. Aşa împresoară întunericul oraşul, urmărind umbra unei maşini strălucitoare.

Şi tot aşa începe un vânt năucitor. După cum au prezis profeţii vremurilor de demult, această furtună preschimbă palmierii de pe Hollywood Boulevard în nişte mopuri care spală cerul. Frunzele lor rupte sunt aruncate spre pământ  – corpuri uşoare ce lovesc scrâşnind pavajul. Cu ochi mărgelaţi de caviar şi cozi solzoase de şarpe, aceste corpuri uşoare, feroce, lovesc Town Car-ul în mişcare. Se prăbuşesc ţipând. Ghearele lor frenetice zgârie aerul. Aterizările lor bruşte nu sparg parbrizul, pentru că sticla e antiglonţ. Roţile scrâşnite ale Lincolnului trec peste ele, strivindu-le carnea căzută. Iar corpurile care cad, ţipă, se agaţă sunt şobolani. Osândite la moarte sunt corpurile oposumilor care zboară în toate părţile. Roţile Lincolnului aruncă în cele patru zări rămăşiţele acestui covor roşu de blană strivită. Ştergătoarele curăţă parbrizul de sânge cald, iar oasele sfărâmate nu găuresc roţile, pentru că şi cauciucurile sunt antiglonţ.

Atât de puternic e vântul, încât mătură strada, trăgând după el aceste grămezi de paraziţi schilozi, rostogolind acest val de suferinţă în urma Town Car-ului care ajunge în Spaulding Square⁶. Fulgerele despică cerul, iar ploaia cade în perdele ce mitraliază acoperişurile. Tunetele explodează într-o fanfară, iar ploaia răstoarnă pubelele oraşului, eliberând pungile de plastic şi paharele de unică folosinţă.

Şi, în apropierea turnului impunător al hotelului Roosevelt, bulevardul e pustiu, iar armata de gunoi înaintează fără a ţine cont de semafoare sau de celelalte automobile. Fiecare stradă, fiecare intersecţie pustie. Trotuarele sunt goale, aşa cum au prezis profeţii, şi în nici o fereastră nu mai e lumină.

Pe cerul clocotitor nu se mai văd farurile rătăcitoare ale aeroplanelor, iar pătura de blană şi apă nu se mai poate scurge prin canalele înfundate. Măruntaiele rămase pe străzi sunt alunecoase. În dreptul Teatrului Chinez al lui Grauman, întregul Los Angeles e masacru şi haos.

Cu toate astea, nu foarte departe de maşină, la blocul 6.700⁷ neoanele sunt încă aprinse. În acel singur loc de pe Hollywood Boulevard, noaptea e încă liniştită şi caldă. Pavajul e uscat, iar copertina verde de la Musso and Frank Grill⁸ e nemişcată. Norii se deschid ca un tunel deasupra blocului şi dezvăluie luna, iar copacii de pe trotuar sunt nemişcaţi. Atât de puternice sunt farurile roşii ale Lincolnului, încât lumina lor ţese un covor stacojiu pe care calcă maşina. Aceste fascicule roşii, strălucitoare dezvăluie o tânără de pe trotuar, chiar vizavi de Muzeul Figurilor de Ceară Hollywood. Acolo, în mijlocul acestei furtuni cumplite, ea priveşte o stea de beton roz, incrustată în pavajul trotuarului. În urechi poartă cercei de zirconiu cubic orbitor, cât o monedă. E încălţată cu pantofi Manolo Blahnik contrafăcuţi. Cutele catifelate ale fustei drepte şi ale puloverului de caşmir sunt uscate. O claie de păr creţ, roşcat i se revarsă pe umeri.

Numele incrustat în steaua roz e Camille Spencer, dar tânăra nu e Camille Spencer.

O grămăjoară roz de gumă de mestecat întărită, mai multe grămăjoare, roz şi gri şi verzi, desfigurează trotuarul ca lepra. Urmele dinţilor şi urmele zigzagate ale pantofilor sunt imprimate pe gumă. Tânăra zgândăre guma cu vârful ascuţit al pantofului ei Manolo contrafăcut până când o dezlipeşte. Până când steaua e, dacă nu curată, mai curată.

În oaza aceasta de noapte liniştită, paşnică, tânăra îşi apucă tivul fustei şi-l duce la gură. Scuipă pe ţesătură şi îngenunchează lângă stea pentru a o lustrui, făcând numele turnat din alamă incrustat în cimentul roz să strălucească. Imediat ce Town Car-ul trage pe dreapta lângă bordura din apropiere, fata se ridică şi păşeşte pe lângă stea cu acelaşi respect cu care ai păşi pe lângă un mormânt. În mâna dreaptă are o plasă de pânză. Degetele ei, cu unghiile albe şi ciobite înfipte în podul palmei, ţin sacul din pânză albă, deformat de greutatea Tootsie Roll-urilor, a Charleston Chew-urilor şi a batoanelor cu gust de lemn-dulce dinăuntru. În cealaltă mână are un baton Baby Ruth pe jumătate mâncat.

Dinţii ei înveliţi în porţelan mestecă nepăsători. O dâră de ciocolată topită îi înconjoară buzele ţuguiate, cărnoase. Profeţii din Saïs avertizează că frumuseţea de neegalat a acestei fecioare va face pe oricine o vede să renunţe la toate în afară de mâncare şi sex. Atât de atrăgătoare este forma ei pământeană, încât cei care o privesc sunt reduşi pe loc la stadiul de stomac cu piele. Iar prorocii cântă că ea nu este nici vie, nici moartă. Nici om, nici spirit.

De pe Lincolnul parcat lângă bordură se scurge un lichid roşu. Geamul din spate se deschide cu o trosnitură şi o voce se aude din interiorul luxos al maşinii. În mijlocul acestui uragan, vocea bărbătească întreabă:

— Ne daţi ori nu ne daţi?

La o aruncătură de băţ în orice direcţie, în spatele unui zid invizibil, noaptea şterge totul de pe faţa pământului.

Buzele fecioarei, date cu un ruj roşu-roşu – o culoare numită „Vânătoare de bărbaţi“ –, buzele ei pline se arcuiesc într-un zâmbet. Aici, unde vântul nu adie deloc, poţi să-i prinzi parfumul aşa cum l-ai prinde pe cel al florilor uitate într-o criptă vreme de o mie de ani, aplatizate şi uscate. Ea se apleacă spre geamul deschis şi spune:

— Ai întârziat. Deja e mâine… Se opreşte o clipă, îi face senzual din ochi cu pleoapa ei acoperită de rimel turcoaz şi întreabă: Cât e ceasul?

Şi e evident că bărbatul bea şampanie, pentru că în această oază de linişte chiar şi bulele de acid ale şampaniei se aud pocnind. Şi ceasul de la mâna bărbatului se aude ticăind. Şi vocea lui spune din maşină:

— E vremea ca toate fetele rele să meargă la culcare.

Dusă pe gânduri, tânăra oftează. Îşi linge buzele, iar zâmbetul i se şterge de pe chip. Pe jumătate ruşinată, pe jumătate resemnată, spune:

— Bănuiesc că am violat ora stingerii.

— Poţi să te simţi foarte bine, replică bărbatul, când eşti violat.

Portiera din spate a Lincolnului se deschide pentru a o primi înăuntru, iar tânăra se urcă în maşină fără să ezite. Şi portiera asta e o poartă, cântă profeţii. Iar maşina asta e, ea însăşi, o gură imensă, care înfulecă bomboane. Şi Town Car-ul o închide în stomacul lui: un stomac căptuşit cu un strat gros de catifea, precum un sicriu. Geamurile fumurii se închid. Maşina rămâne pe loc, de sub capotă iese fum, corpul ei lucios agonizează, acoperit acum de o pătură roşie, o barbă din ce în ce mai lungă de sânge coagulat. Urme purpurii de cauciucuri refac drumul parcurs până aici. În spatele maşinii furtuna se dezlănţuie, dar aici singurele sunete ce se aud sunt icnetele înăbuşite ale unui bărbat care strigă. Anticii descriu sunetul acesta ca pe un chiţăit asemenea celui scos de şobolani şi şoareci când sunt striviţi.

Urmează o clipă de tăcere, după care geamul din spate se deschide din nou. Unghiile albe, ciobite se strecoară afară. Atârnat între degetele ei, se leagănă un săculeţ de latex, o miniatură a plasei albe a fetei, un sac micuţ şi greu. Înăuntru: ceva vâscos. Săculeţul de latex e murdar de ruj roşu-roşu. E murdar de caramel şi de ciocolată cu lapte. În loc să-i dea drumul în rigolă, stând încă pe bancheta din spate a maşinii, fata scoate capul pe geam. Duce sacul de latex la gură şi suflă în el. Îl umflă şi îi înnoadă capătul. Aşa cum ar înnoda o moaşă cordonul ombilical al unui nou-născut. Aşa cum ar înnoda un clovn un balon la carnaval. Leagă pielea umflată, închizând înăuntru conţinutul alburiu, iar degetele o răsucesc. Întinde şi răsuceşte gâtul săculeţului până când acesta devine o fiinţă cu două mâini, două picioare, un cap. O păpuşă voodoo. De mărimea unui nou-născut. Aruncă figurina aceasta drăcească, încă plină de ciocolată de pe buzele ei, încă plină de lichidul misterios al bărbatului, în mijlocul stelei roz.

Potrivit profeţiilor aşternute pe hârtie de Solon, această păpuşă e un sacrificiu de sânge şi sămânţă şi zahăr, aşezat în centrul formei sacre a pentagramei, o ofrandă făcută pe Hollywood Boulevard.

În noaptea aceea, cu ritualul acela, începe numărătoarea inversă către Judecata de Apoi.

Şi din nou geamul fumuriu al automobilului e ridicat. Iar în aceeaşi clipă, furtuna, ploaia şi întunericul înghit maşina. În vreme ce Lincolnul se desprinde de trotuar, ducând-o pe tânără departe, vântul ia cu el proscrisa creatură-bebeluş. Băşica înnodată. Idolul. Vântul şi ploile călăuzesc recolta lor îndestulătoare de paraziţi masacraţi şi gunoaie de plastic şi gumă de mestecat uscată, rostogolind-o şi conducând-o pe toată cu forţa gravitaţiei.

1. Abreviere de la Pacific Standard Time – zonă de fus orar cu opt ore în minus faţă de meridianul Greenwich.

2. Solon din Atena – om de stat, legislator şi poet atenian, unul dintre cei Şapte Înţelepţi ai Greciei Antice; se presupune că fiecare dintre cei şapte ar fi avut un deziderat exprimat în chip de aforism, al lui Solon fiind: „Totul cu moderaţie“.

3. Saïs (Sa el-Hagar) – oraş, situat la vestul Deltei Nilului, ce devine reşedinţă de scaun a Egiptului Antic în vremea celei de-a XXIV-a dinastii egiptene.

4. Conform textelor de la templul din Esna, Neith este zeiţa creatoare a lumii, mama zeului Ra şi cea care poartă coroana Egiptului de Jos.

5. Cartier situat pe colinele Westside din Los Angeles.

6. Diviziune a districtului Hollywood din Los Angeles.

7. Aluzie la clădirea cu numărul 6.700, care se găseşte între două intersecţii de pe Hollywood Boulevard.

8. Cel mai vechi restaurant din Hollywood, frecventat de scriitori celebri precum F. Scott Fitzgerald, Charles Bukowski, William Faulkner, Ernest Hemingway.

21 DECEMBRIE, ORA 6:03 A.M. CET¹

Mănânc; deci exist

Postat de Madisonspencer@viaţadapoi.iad

Tweeter drag,

Trebuie să ştii că întotdeauna am crezut că mintea mea-i un organ digestiv. Un stomac pentru procesarea cunoştinţelor, dacă vrei. Creierul uman, masa aia striată cu circumvoluţiuni, arată sigur ca nişte maţe cenuşii şi măruntaiele astea gânditoare sunt locul în care experienţele mele sunt descompuse, consumate şi transformate în povestea vieţii mele. Gândurile mi se par a fi râgâieli frumos mirositoare sau vomitături sarcastice. Zgârciurile şi oasele nedigerabile ale amintirilor nu ajung în stomac, aşa cum nici cuvintele astea nu ajung.

Să scrii un blog sincer înseamnă să-ţi des-trăieşti viaţa. E ca şi cum ai des-mânca o plăcintă cu brânză şi unt de arahide şi cel puţin la fel de lipicios.

Maţele răsucite, încreţite, ale creierului meu sunt un fel de burtă a intelectului. Tragediile ulcerează. Comediile hrănesc. La sfârşit, stai liniştit, amintirile tale vor trăi mult mai mult decât carnea ta – uită-te la mine. Numele meu e Madison Desert Flower Rosa Parks Coyote Trickster Spencer şi sunt o fantomă. În traducere liberă: bau! Am treişpe ani şi sunt, într-un fel, supraponderală. În traducere liberă: sunt moartă şi grasă. În traducere liberă: sunt o scroafă guiţ-guiţ-guiţ, groh-groh.

Întreab-o pe maică-mea dacă nu mă crezi.

Am treişpe ani şi-s grasă – şi aşa o să fiu întotdeauna.

Da, ştiu ce presupune cuvântul a ulcera. Sunt moartă, nu analfabetă. Ai auzit de criza de la vârsta a doua? Scurt şi la obiect, acum trec prin „criza de la moartea a doua“. După opt luni petrecute în lumea subterană şi plină de flăcări a iadului, acum sunt un spirit în lumea viilor, o stare de agregare cunoscută de majoritatea oamenilor ca „purgatoriu“. Mă simt ca şi când aş zbura cu viteza sunetului la bordul Saab Draken²-ului pe care-l avea taică-meu, de la Brasilia la Riyadh, şi aş face ture în jurul aeroportului, pe o traiectorie determinată, aşteptând permisiunea de aterizare. Scurt şi la obiect, purgatoriul e atunci când ştergi rândurile din cartea vieţii tale.

În ce priveşte iadul, nu trebuie să-ţi pară rău pentru mine. Toţi avem secrete faţă de Dumnezeu, iar asta-i obositor. Dacă cineva merită să ardă într-un lac de flăcări eterne, aia sunt eu. Eu sunt răul în stare pură. Nici o pedeapsă nu-i prea severă pentru mine.

În cazul meu, carnea e cel mai bun curriculum vitae. Grăsimea e cardul meu de memorie. Întâmplările din fosta mea viaţă sunt arhivate şi transportate de fiecare celulă obeză a straturilor mele de grăsime şi, dacă aş slăbi, Madison Spencer ar dispărea. Mai bine amintiri nasoale decât nimic. Şi stai liniştit, chiar dacă-i vorba de grăsimea ta sau de contul tău din bancă sau de mult iubita ta familie, într-o zi o să te lupţi şi tu cu neputinţa de-a abandona lumea viilor.

Când mori, crede-mă pe cuvânt, cel mai greu e să te laşi în urmă pe tine. Da, Tweeter drag, am treişpe ani şi sunt fată, dar ştiu ce presupune termenul curriculum vitae. Pe deasupra, mai ştiu şi că nici măcar morţii nu vor să dispară de tot.

1. Abreviere de la Central European Time – zonă de fus orar cu o oră în plus faţă de meridianul Greenwich.

2. Avion de luptă suedez.

21 DECEMBRIE, ORA 6:05 A.M. CET

Cum am ajuns să ies din graţiile lui Dumnezeu
după ce ieşisem deja

Postat de Madisonspencer@viaţadapoi.iad

Tweeter drag,

N-aş fi blocată aici, pe Galápagosul ăsta stâncos care se numeşte Pământ, bând din cupa cu urină călduţă de broască-ţestoasă care e compania oamenilor, dacă n-ar fi fost farsa pe care mi-au făcut-o cale trei domnişorele Curvi Curvuş. Până la Halloweenul de care îţi spun, fusesem strangulată până la moarte, cu sângele ieşindu-mi pe toate orificiile, de cel mult opt luni. Fusesem blestemată, da, pentru o crimă oribilă, pe care o voi dezvălui aici curând. Unul dintre cele mai nasoale chinuri din iad e că toţi ştim, în sufletul nostru, de ce merităm să fim acolo. Eu am ajuns să scap pentru că, aşa cum e obiceiul, de All Hallow’s Eve¹ întreaga populaţie a Hadesului se întoarce pe Pământ pentru a-l prăda de pop-corn cu caramel şi stafide învelite-n ciocolată de la apus până la miezul nopţii. Deci eram destul de ocupată, scotocind cartiere suburbane după batoane Twix şi Almond Joy, pentru a spori tezaurul iadului, când o adiere de vânt mi-a adus numele din depărtare. Un cor de voci smiorcăite – vocile alea linguşitoare, ascuţite, prepubere – îmi cânta numele: „…Madison Spencer… Maddy Spencer, arată-ni-te. Îţi ordonăm să vii să ne asculţi poruncile“.

Pentru voi toţi, oameni pre-morţi, chiar dacă vă place sau nu, oamenii post-vii nu sunt curvele voastre. Morţii au lucruri mai bune de făcut decât să răspundă la întrebările cretine pe care le puneţi planşetelor de spiritism: care sunt numerele la loto şi cine-o să vă ia în căsătorie. Voi şi jocurile voastre séance² şi şmecheriile de genu’ care-atinge-primul-masa, hai-s-ademenim-fantoma. Trecuseră, în cel mai bun caz, patru ore de întuneric, în care abia am apucat să strâng nişte batoane Kit Kat, când o şleahtă chicotitoare de domnişorici Fandi Fandosita mă invocă. Stăteau pe fostul meu pat, în camera fostului meu internat din Locarno, Elveţia, şi cântau la unison: „Arată-ni-te, Madison Spencer. Hai să vedem dacă fundul tău mare a mai scăzut de când e mort“. Şi râdeau acoperindu-şi gura cu mâinile subţiri.

Făcându-şi semne una alteia, cele trei domnişorele Târfuliţa Târfovici cântau: „Arată-ne dieta ta secretă de fantomă“. Gluma asta de şantier le-a făcut să chicotească, legănându-se dintr-o parte în alta, cu umerii lovindu-se unul de altul. Stăteau turceşte, murdărindu-mi cearşafurile cu pantofii lor, cu care loveau din când în când capul patului, mâncând pop-corn în jurul unei farfurii pline cu lumânări aprinse. „Avem chipsuri“, mă ademeneau ele în timp ce fluturau o pungă. Cu aromă de barbecue. „Avem sos de ceapă.“ O voce intona: „Haide, Madison… Hai, purce-purce-purce-luş…“ Toate vocile s-au unit şi-au cântat: „Scroaaafoooooooooooo…!“. Chemau scroafa urlând în noaptea rece de Halloween. „Hai, purcico, aici, purci-purcicuţo…“

Guiţau. Mormăiau. Urlau: „Groh-groh-groh“. Mestecând zgomotos, gurile lor umplute până la refuz cu snackuri cu multe calorii râdeau în hohote.

Nu, Tweeter drag, nu le-am măcelărit, deşi eram furioasă. Când scriu rândurile astea, ele încă mai sunt vii, cu toate că au învăţat ce-nseamnă umilinţa. E de-ajuns să spun că am mers acolo într-un Lincoln Town Car negru şi am răspuns la invocaţiile lor de mocofane. De Halloweenul despre care îţi vorbesc le-am făcut pe domnişoarele Cutra Cutrovici, celebrul trio inamic, să-şi deşerte conţinutul sărac al intestinelor anorexice. Aşa că, da, ruşine, ruşine să-mi fie. Dacă vrei să ştii, eram puţin distrasă şi îngrijorată să nu întârzii la ora de stingere.

Dacă aş fi ajuns fie şi cu o secundă după miezul nopţii, asta ar fi însemnat exilarea mea pe Pământul plictisitor, aşa că am rămas hipervigilentă, în vreme ce la încheietura mea groasă ceasul înainta minut cu minut către doişpe. În clipa în care cele trei domnişoare Pupi Pupăzan înotau în rafale din propria lor vomă împuţită şi propriul lor rahat lipicios, am şters-o către Town Car-ul ce mă aştepta.

Vehiculul meu credincios, scăparea mea, era unde îl lăsasem: parcat lângă bordura îngheţată din faţa internatului. Cheile se bălăngăneau în contact. Ceasul de bord arăta unşpe treişcinci, o marjă de eroare mai mult decât suficientă pentru călătoria mea de întoarcere în iad. M-am urcat la volan şi mi-am pus centura. Ah, Pământule, m-am gândit cu oarecare toleranţă, chiar cu oarecare nostalgie, în timp ce mă uitam la edificiul vechi unde îmi făceam veacul odată, trăind cu Fig Newtons şi citind Paraziţii³. În noaptea asta, la fiecare geam era aprinsă lumina şi multe dintre ele stăteau larg deschise, chiar dacă afară era iarnă, iar draperiile fluturau în bătaia vântului năprasnic de pe coastele îngheţate ale Alpilor anoşti. Pe fiecare dintre geamurile astea deschise ieşeau acum capetele şcolăriţelor bogate, aplecate peste pervaz şi vomitând cascade de mâncare digerată pe faţada de cărămidă roşie a clădirii. Imaginea asta era mult prea plăcută pentru a fi lăsată în urmă, dar acum ceasul de bord arăta unşpe patruşcinci.

Urându-le un adio drăgăstos, i-am dat o cheie maşinii.

I-am mai dat o cheie.

Am apăsat cu mocasinii mei Bass Weejun pe pedala de acceleraţie, dându-i un imbold. Ceasul de bord arăta unşpe cinzeci. Am verificat de două ori ca schimbătorul automat de viteze să fie fixat bine pe treapta „Parcare“ şi i-am mai dat o cheie.

’Mnezăi! Nu s-a întâmplat nimic. Nici un sunet de motor nu s-a auzit de sub capotă. Pentru toţi fraierii din blogosferă care cred că se pricep la toate – mai ales la maşini –, nu, nu uitasem să sting farurile şi nu se descărcase bateria. Şi, încă un nu, maşina nu avea prea puţină benzină. Disperată, am răsucit cheia în contact iar şi iar, uitându-mă cum ceasul înaintează netulburat până la unşpe cinşcinci. La unşpe cinşşase, telefonul maşinii a început să sune – scoţând câte-un sunet demodat de genu’ bah-bah –, iar eu l-am ignorat în eforturile mele frenetice de-a deschide torpedoul ca să caut manualul maşinii şi să rezolv problema mecanică. Telefonul încă mai suna patru minute mai târziu, când – aproape plângând – am luat receptorul din furcă şi am răspuns cu un tăios:

— Alors!⁴

Din receptor, o voce spunea:

— „…Madison aproape că plângea de nervi.“ O voce linguşitoare de bărbat spunea: „Victoria dulce în faţa colegelor ei tiranice se preschimbase într-o panică chinuitoare când îşi dăduse seama că maşina ei nu pornea…“

Era Satan, Prinţul Întunericului, care citea, cu siguranţă, din manuscrisul lui de rahat „Povestea lui Madison Spencer“ – o presupusă poveste a vieţii mele, pe care se laudă c-a scris-o încă de dinainte ca eu să mă nasc. Cică fiecare moment din trecutul şi viitorul meu apare în paginile alea, scris deja acolo de el.

— „…micuţa Madison“, a continuat Satan să citească, „s-a tras înapoi, şocată, când a auzit vocea stăpânului ei suprem în receptorul Town Car-ului…“

Întrerupându-l, am întrebat:

— Ai umblat la maşină?

— „…ştia“, a zis vocea din telefon, „că Marele Destin al Răului Pur o aştepta pe Pământ…“

Am urlat:

— Nu-i corect!

— „…Maddy nu va mai avea în curând de ales şi va merge mai departe, declanşând sfârşitul lumii…“

Am urlat:

— Nu declanşez nimic! Nu sunt Jane Eyre a ta!

Ceasul de bord arăta miezul nopţii. Orologiul de la o kirche⁵ alpină din depărtare a început să bată. Înainte de a şasea bătaie, receptorul din mâna mea a început să se evapore. Întregul Town Car dispărea în jurul meu, dar vocea lui Satan turuia în continuare:

— „…Madison Spencer a auzit clopotul bisericii îndepărtate şi a înţeles că nu exista. Nu existase niciodată, era doar o marionetă creată să-l servească pe Diavolul extrem de sexy şi superbun…“

În timp ce scaunul şoferului se dizolva, fundul meu gras, îndesat se apropia încet-încet de pavaj. Ecoul ultimei bătăi a orologiului s-a auzit în canioanele şi ravenele Elveţiei anoste. Geamurile internatului se închideau. Luminile se stingeau. Perdelele erau trase. Centura de siguranţă, care cu o secundă în urmă îmi strângea burta măricică, era acum la fel de imaterială ca o fâşie de ceaţă. Lângă mine, de parcă ar fi fost aruncată în stradă, era geanta Coach contrafăcută pe care prietena mea Babette o uitase pe bancheta din spate a maşinii.

După ce-a trecut de miezul nopţii, Lincolnul s-a transformat într-un banc nebulos de ceaţă, un mic nor cenuşiu ce avea forma vagă a unui Town Car. Fusesem abandonată în şanţ, lângă poşeta murdară, din imitaţie de piele, a lui Babette, singură în noaptea elveţiană vijelioasă.

În locul clopotelor de biserică, vântul aducea cu el notele fade ale unei melodii remixate. Era cântecul „Barbie Girl“, al trupei de europop Aqua. Un ton de apel. Printre prezervativele şi batoanele de ciocolată din poşetă, am găsit o agendă electronică. Pe ecran apărea un număr cu prefix de Missoula, Montana. Primisem un mesaj: „URGENT: Strecoară-te la bordul zborului #2903 al Darwin Airlines din Lugano în Zürich; după aceea ia zborul #6792 al Swissair către Heathrow şi zborul #139 al American Airlines către JFK. Mişcă-ţi fundul la hotelul Rhinelander. Acum!“. Mesajul era de la un punkist post-viu, cu păr albastru, care ispăşea o pedeapsă nasoală în iad, prietenul şi mentorul meu Archer.

1. Altă denumire pentru Halloween.

2. Încercare de a comunica cu spiritele.

3. The Parasites – carte publicată în 1949 de Daphne du Maurier.

4. Ei, ce e? (în fr., în orig.).

5. Biserică (în germ., în orig.).

21 DECEMBRIE, ORA 8:00 A.M. EST¹

Întoarcerea acasă

Postat de Madisonspencer@viaţadapoi.iad

Tweeter drag,

Dac-ai întreba-o pe maică-mea, ţi-ar răspunde: „Religiile există doar pentru că oamenii sunt mulţumiţi mai degrabă cu un răspuns greşit decât cu nici un răspuns“. În traducere liberă: părinţii meu nu credeau în Dumnezeu. În traducere liberă: nu sărbătoream Crăciunul.

Dacă părinţii mei şi l-au imaginat vreodată pe Dumnezeu, atunci era sigur un Harvey Milk² de mărimea unui munte semeţ, astupând găurile din ozon cu delfini înaripaţi în loc de heruvimi. Şi ar trebui să fie şi curcubeie pe-acolo, o droaie de curcubeie.

În locul Crăciunului, noi sărbătoream Ziua Pământului. Stând în poziţia zazen³, sărbătoream ziua de naştere a lui Swami Nikhilananda⁴. Poate c-am fi făcut şi un dans Morris⁵ dezbrăcaţi, în jurul trunchiului unui sequoia californian foarte bătrân, cu ramurile împodobite cu hamacele murdare şi găleţile cu căcat ale celor mai eco-ambientalişti locuitori în copaci care predau tehnici de protest şi rezistenţă pasivă bufniţelor pestriţe. Înţelegi ce vreau să zic. Maică-mea şi taică-meu ziceau că nu Moş Crăciun, ci Maya Angelou era cea care ştia dacă toţi copiii sunt cuminţi sau nu. Doctoriţa Angelou, m-au avertizat ei, îşi făcea socotelile pe o lungă pânză rulată plină de nume şi, dacă nu întorceam compostul, aveam să fiu trimisă la culcare fără alge. Cât despre mine, voiam doar să ştiu că cineva înţelept şi fără amprentă de carbon – doctoriţa Maya sau Shirley Chisholm⁶ sau Sean Penn – mă băga în seamă. Dar niciodată nu era cu adevărat un Crăciun. Şi nici una dintre idioţeniile astea cu „Pământul pe primul loc!“ nu te ajută după ce mori şi-ţi dai seama că toţi idioţii ăia cu Biblia, care se jucau cu şerpi şi dădeau stricnină pe gât, au avut dreptate.

Îţi place sau nu, drumul către iad e pavat cu bambus complet natural şi ecologic.

Crede-mă, Tweeter drag, ştiu despre ce vorbesc. În timp ce maică-mea şi taică-meu, care încă mai trăiesc, au aprins lumânări pe bază de soia şi s-au rugat la John Reed în cea mai mare parte a anului, eu am fost moartă şi am învăţat adevărul crud despre toate lucrurile astea.

1. Abreviere de la Eastern Standard Time – zonă de fus orar cu cinci ore în minus faţă de meridianul Greenwich.

2. Primul politician gay ales în statul California.

3. Poziţie de meditaţie a budismului zen: aşezat pe o pernă zafu, cu picioarele în poziţia lotus sau semilotus.

4. Reprezentant al mişcării Ramakrishna, o organizaţie filantropică ce îşi are principiile fundamentale în karma yoga.

5. Dans popular englezesc.

6. Politiciană americană – prima femeie afro-americană aleasă în Congresul Statelor Unite (1968).

21 DECEMBRIE, ORA 8:06 A.M. EST

Singură la propria mea petrecere de bun venit acasă

Postat de Madisonspencer@viaţadapoi.iad

Tweeter drag,

Chiar dacă nu-s genul căreia să-i fie dor de casă, având în vedere întâmplările recente, mi-ar plăcea să-mi bântui puţin familia. Dacă-mi aduc bine aminte, părinţii mei au un apartament la hotelul Rhinelander. Acolo, la şaişcinci de etaje deasupra lui Lexington Avenue, vizavi de Bloomingdale’s, primul meu impuls ar fi să mă ascund în vechiul meu dormitor, printre animăluţele mele de pluş şi romanele lui Jane Austen, şi să mă uit la episoade din Upstairs, Downstairs la televizor până la următorul Halloween. Poate că aş reciti Forsyte Saga. N-ar trebui să fie nimeni pe-acolo, pentru că, dacă mă iau după Pagina Şase din Post, ai mei sunt în larg, la bordul iahtului lor de o sută de metri lungime, Pangaea Crusader. Acum sunt în strâmtoarea Bering, încercând să împiedice vasele de pescuit să masacreze balenele ucigaşe sau altă specie din asta bengoasă de genu’ tonului roşu. Toată vrăjeala asta e, de fapt, filmarea complementară pentru noua producţie a maică-mii, Caşaloţi sub o perdea de ceaţă, în care joacă rolul unui biolog marin de genu’ Dian Fossey¹ şi e atacată în somn de nişte pescari japonezi nemiloşi. Filmările se termină săptămâna viitoare, iar Pagina Şase spune că producţia respiră prin toţi porii: Premiile Oscar, Premiile Oscar, Premiile Oscar.

Crede-mă, pentru maică-mea chestia asta nu era actorie; fusese atacată în somn de atâtea ori, că nici nu-ţi poţi imagina.

Şi da, ca să răspund comentariului indecent postat de LeonardTocilarulLuiHades, povestea conţine şi trei scene – uite, încă un pont de la Pagina Şase – în care sânii de renume mondial ai maică-mii sunt expuşi frontal, în vreme ce ea înoată, goală şi fericită, în mijlocul unui banc de caşaloţi prietenoşi.

Felul în care tu, viitor mort, percepi un film, ca pe o realitate vizuală plată, cu sunete, dar fără mirosuri sau arome sau senzaţii tactile, aşa percepem noi, fantomele, lumea viilor. Pot să trec printre oameni vii, în timp ce vorbele şi mişcările lor mă înconjoară din toate părţile, dar ei nu mă văd, aşa cum nici actorii unui film nu văd publicul. Cu riscul de-a mă subestima, ca o şcolăriţă grăsuţă dintr-a şaptea, cu uniformă şi ochelari, ce sunt, pot să-ţi spun că m-am obişnuit deja să fiu invizibilă. Ce-i mai greu de digerat e faptul că barierele fizice nu-mi mai stau în cale; pot să trec prin uşi închise şi portari de hotel la fel de uşor cum ar trece-un om viu prin fum sau ceaţă şi să nu simt nimic în afară de o gâdilătură în gâtul meu de fantomă sau un fior care-mi cuprinde tot corpul.

Pe de altă parte, ceilalţi nu numai că văd prin mine, ci mai şi trec prin mine. Nici măcar nu se împiedică de tine, nu reacţionează la contact fizic, nu te ating. Pur şi simplu te penetrează. Vă amestecaţi. Eşti violat de corpurile unor hălci mişcătoare de carne care fac cumpărături, mănâncă şi fut. Te simţi murdar şi ameţit şi confuz, la fel cum se simte şi idiotul pre-mort care tocmai a trecut prin tine.

Şi da, am de gând să folosesc în continuare cuvinte de genu’ confuz, aşa că obişnuieşte-te cu asta. Poate-oi fi eu o viţică moartă, dar n-o s-o fac pe proasta doar pentru că tu te simţi Ctrl+Alt+Nesigur pe vocabularul tău pueril. Şi nu, nup, n-o să folosesc argoul din mediul virtual. Jane Austen a ales să nu-şi împopoţoneze naraţiunile absconse cu emoticoane, aşa că n-o s-o fac nici eu.

Înc-o dată spun, îţi trebuie ceva timp să te obişnuieşti să fii fantomă. Uite, de exemplu lifturile. Oamenii ăştia vii şi proşti se înghesuie non-stop în lift. La Rhinelander, am urcat în apartament stând pe jumătate într-o femeie plină de colagen, care-a fugit de taxele mari din ţara ei, şi pe jumătate într-un chihuahua agitat şi îndopat cu mâncare. Fizic vorbind, senzaţia seamănă cel mai mult cu înotul sau scufundările într-o apă Evian plină de silicon. Pot să simt botoxul ei sărat. Betablocantele acre din sângele ei mă fac să ameţesc, iar să fii în acelaşi timp blocat şi în baia călduţă de chimicale dintr-un chihuahua – ’mnezăi. După ce-am urcat şaişcinci de etaje băgată până-n gât în biologie de câine mexican, de-abia aştept să fac un duş şi să-mi spăl părul meu de fantomă.

Mă topesc prin uşa de la intrare, numărul PH² – vecinii interzişi, animalele de companie interzise, fumatul interzis – şi intru în holul apartamentului. Pentru prima dată de când am ajuns în anostul New York, păşesc într-o linişte deplină. Nu se aude nici un claxon. Nu se mai văd oameni greţoşi care trăncănesc tare în telefoanele lor, bolborosind una dintre limbile Naţiunilor Unite. Mobila din livingul PH-ului, fiecare scaun şi masă şi bibliotecă, e acoperită cu huse de muselină albă. Până şi candelabrele sunt acoperite cu pânză, iar ţesătura se adună la baza fiecăruia ca o coadă transparentă de ectoplasmă. Impresia generală e una de petrecere mută a fantomelor, dar fantomele din benzi desenate, care poartă cearşafuri şi strigă „Woooooo“. Camera asta plină de spectre pare o petrecere-surpriză pregătită doar ca să-şi bată joc de mine. O convenţie a stafiilor mari şi mici. Ca să-ţi spun sincer, mă simt mai mult decât Ctrl+Alt+Ofensată de primirea asta complet insensibilă.

Dintr-un obicei mai vechi, care respectă regulile oficiale din toate casele maică-mii, de la Tokyo până la Managua, îmi dau jos pantofii şi îi las în hol.

Pe fundalul petrecerii de false fantome despre care vorbeam mai sus, prin geamurile mari şi înalte ale PH-ului, se vede arhitectura Manhattanului. Rândurile de clădiri strânse una-n alta, zgârie-norii ăia fioroşi nu par să fie decât un câmp de morminte cenuşii. Turnurile astea îngrămădite arată ca spiralele şi coloanele şi obeliscurile sparte, o înşiruire de monumente cu care oamenii îşi marchează locurile de veci. În spatele geamurilor e cimitirul ăsta unde are loc toată lumea. Big Apple³. Un cimitir în plină dezvoltare al viitorilor morţi.

Te rog să înţelegi, Tweeter drag, că nu vreau să fiu o fantomă sâcâitoare. O spărgătoare moartă de gaşcă. Dar cred că am o formă de depresie post-mortem. Odată ce te obişnuieşti cu ideea că eşti mort, te cuprinde o indispoziţie ciudată.

Ca să răspund postării emoţionante a lui MohawkArcher666, da, o fantomă se poate simţi singură. Dacă vrei şi alte detalii, să ştii că mă simt puţin tristă şi exclusă, uitată de întreaga lume. Inima mi s-ar umfla ca un balon plin cu lacrimi calde dacă mi-aş vedea părinţii, iar ei nu m-ar vedea pe mine. Izolată, singură doar cu gândurile şi sentimentele mele, o fantomă fără mijloace de comunicare; am devenit outsidera supremă.

Nu mă simt uitată de Dumnezeu, mă simt uitată de toată lumea.

Mergând în şosete printr-un hol al PH-ului, trecând pe lângă studioul de yoga al maică-mii şi camera cu trabucuri a lui taică-meu şi ajungând în faţa uşii dormitorului meu, îmi dau seama că e încuiată. Bineînţeles că e încuiată şi sunt sigură că aerul condiţionat e încă setat pe combină frigorifică şi draperiile sunt trase pentru a-mi proteja hainele şi jucăriile de razele soarelui. Pentru a păstra camera mea ca pe un sanctuar al fiicei mult iubite, acum moartă. Îmi vine o idee complet cretină şi încerc să ghicesc parola sistemului de securitate. Prima dată mă gândesc la: CamilleSpencereceamaimareactriţă sub40deani. A doua încercare e: Nunuamomorâtpisoiuldrăguţ alfiiceimele!. Următoarea e: AşfiiubitopeMadisonmaimult dacăarfiavutcucâtevakilemaipuţin. Oricare dintre parolele astea poate să fie bună, dar după aia îmi dau seama că pot, pur şi simplu, să trec prin uşă.

Când treci printr-o uşă sau printr-un zid, nu te simţi cu mult mai bine decât atunci când îţi împarţi moleculele cu un chihuahua. Simt rumeguşul moale, senzaţia aia alunecoasă ca o tonă de straturi de vopsea.

Dormitorul meu apare ca un tablou asemănător cu cel din living: are un pat, un fotoliu, un birou, fiecare dintre ele fiind acoperit cu o pânză albă… dar, întinsă pe întreaga lungime a patului meu, ascunsă sub cearşafurile de muselină, e forma unei persoane. La capătul patului, forma urcă până în vârful degetelor de la picioare şi apoi coboară de-a lungul tibiei subţiri. Se lăţeşte la coapse, talie, piept; apoi muselina se îngustează în zona gâtului şi urcă din nou pentru a acoperi o faţă şi o culme micuţă, nasul. În momentul ăsta de genul „Fetiţa cu părul de aur şi cei trei ursuleţi“, cineva stă în patul meu. Pe noptiera acoperită cu muselină de lângă pat e o perucă blondă, strânsă ca un cuib. În mijlocul cuibului de păr, precum ouăle, sunt o proteză, un aparat auditiv ca un crevete roz şi imens de plastic, un pachet de Gauloises şi o brichetă de aur. Lângă obiectele astea e o copertă înrămată a revistei Cat Fancy, pe care e o poză cu maică-mea şi cu mine îmbrăţişând un pisoi cu blana în dungi portocalii şi ochi luminoşi. Spre deosebire de trăsăturile umflate de botox ale maică-mii, zâmbetul meu e o mostră de râs sincer şi fericit. Titlul e: „Star de cinema salvează un pisoi orfan“.

Da, PattersonNumărul54, chiar şi o fantomă poate fi tristă şi îngrozită.

Moartea nu-i sfârşitul pericolelor. Există o moarte şi după moarte. Îţi place sau nu, moartea nu-i sfârşitul.

Nimeni nu vrea să se cutreiere singur holurile unui hotel mult prea liniştit şi să găsească un cadavru, mai ales unul întins în patul copilăriei lui. E cadavrul unei străine egoiste, abandonat aici, fără doar şi poate vreo cameristă din Honduras care s-a sinucis în patul meu frumos, înconjurată de urşii mei Steiff de import şi de girafele mele Gund ediţie limitată, probabil cu stomacul plin de Xanaxurile maică-mii, eliberând fluidele murdare ale corpului ei hondurian direct pe salteaua mea Hästens cusută de mână, distrugându-mi cearşafurile Porthault cu şaişpe mii de cusături.

Când furia mea din ce în ce mai mare înfrânge frica, mă îndrept către pat. Apuc marginea de sus a muselinei şi o trag în jos, descoperind corpul: o mumie antică. O baborniţă. Cu buzele zbârcite şi strânse, fără dinţi în care să se sprijine. Afundate în pernă, fire răzleţe de păr îi înconjoară capul ca nişte ghirlande. Dau bucata de material la o parte dintr-o singură mişcare, aruncând-o pe podeaua dormitorului. Femeia bătrână e întinsă, cu picioarele apropiate şi mâinile încrucişate pe piept, iar pe fiecare deget îi strălucesc inele cu pietre gigantice. Îi recunosc rochia, o pâclă de catifea albastră garnisită din plin cu paiete, strasuri şi perle. Un şliţ într-o parte a fustei dezveleşte un picior scheletic, încălţat cu o sanda Prada cu curele. Sandalele sunt atât de noi, că eticheta cu preţul lipită de talpa uneia dintre ele se poate citi încă. Peruca blondă, rochia, toate astea mi se par cunoscute. Le-am văzut undeva. Le-am văzut la o înmormântare de acum o sută de mii de ani. Miracolul miracolelor, pot chiar să simt mirosul de ţigară al bătrânei. Nu, jur, fantomele nu pot să guste sau să miroasă nimic din lumea viilor, însă eu pot să simt mirosul de ţigară care vine dinspre ea. Şi, fără să mă gândesc, fără vreo intenţie conştientă, zic:

— Buni Minnie?

Pleoapele bătrânei se mişcă uşor. Capătul unei gene false subţiri se desprinde, făcând-o să pară un pic dementă. Bătrâna clipeşte, ridicându-se în coate şi mijindu-şi ochii lăptoşi spre mine. Un zâmbet îi brăzdează faţa ridată, iar gingiile ei roz şi peltice bâiguie:

— Dovlecel?

Pentru SIDACanadiancaEmily, chestia asta-i naşpa. Chiar şi după ce eşti mort, doare ca naiba când inima ţi se umflă, făcându-se din ce în ce mai mare, ca un anevrism de lacrimi gata să explodeze.

Privirea bunică-mii se mută de la mine la rochia ei, la paietele şi catifeaua care alunecă dintr-o parte şi îi dezvelesc picioarele îmbătrânite, în timp ce ea zice:

— E strigător la cer… vezi în ce haine de curvă m-a îmbrăcat maică-ta?

Întinde o mână tremurătoare, plină de bijuterii, spre noptieră şi ia pachetul de Gauloises zicând:

— Haide, dă-i un foc lui buni Minnie.

Duce ţigara la gură, iar buzele ei moi, zbârcite se strâng ca un sărut în jurul filtrului.

1. Zoolog american care a studiat grupuri de gorile vreme de optsprezece ani.

2. Prescurtare de la penthouse (apartament luxos, construit pe acoperişul unei clădiri înalte).

3. Poreclă a New Yorkului.