Parinoush Saniee, AANHAA KE RAFTAND VA AANHAA KE MAANDAND

Copyright © PARINOUSH SANIEE 2017

All rights reserved

© 2019 by Editura Polirom, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8218-8

ISBN PDF: 978-973-46-8219-5

ISBN print: 978-973-46-7222-6

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © Jorge Fernandez/Alamy Stock Photo

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

PARINOUSH SANIEE s-a născut la Teheran, în 1949, într-o familie de intelectuali înstăriţi. A absolvit Facultatea de Psihologie şi este de profesie sociolog şi psiholog. Pînă în prezent a scris mai multe romane, printre care Cartea sorţii şi Vălul Teheranului, dar cel care i-a adus notorietatea a fost Cel care mă aşteaptă, debutul ei editorial, un imens bestseller internaţional, în ciuda interdicţiei de publicare în ţara natală. Tatăl celuilalt copil, un alt mare succes al său, s-a bucurat de aprecierea publicului iranian. Parinoush Saniee are alte cîteva cărţi ce îşi aşteaptă publicarea, în cazul în care vor fi aprobate de comisia de cenzură din Iran.

Cuvânt-înainte

Emigrarea masivă și stabilirea iranienilor în afara țării constituie un fenomen relativ nou în societatea noastră. Deși este o realitate cu rădăcini istorice adânci, diversitatea și amploarea actuală a fenomenului sunt fără precedent.

De-a lungul istoriei, schimbările sau crizele politice au atras emigrarea anumitor grupuri, care s-au stabilit în diverse colţuri ale lumii. A fost vorba în general de categorii aparte de persoane, alcătuite, de pildă, din membri ai familiei regale care domnise anterior și susținătorii acesteia, din poeți sau personalități căzute în dizgrație, minorități care nu erau tolerate de cei care dețineau puterea, cum ar fi adepții maniheismului sau mazdakismului în perioada preislamică. Singura epocă istorică în care emigrarea iranienilor a atins un nivel comparabil cu cel din ziua de azi a fost perioada care a urmat cuceririi arabe a Iranului. Comunitatea parşilor din India, concentrată mai ales în Mumbai, este urmașa celor care au părăsit Iranul în acea vreme.

Datorită asemănărilor culturale, destinația celor plecați a fost mai ales India și, ulterior, Turcia actuală. Numărul mare de poeți de limbă persană din India și Turcia otomană și influența persană în aceste culturi sunt o reflectare a prezenței iranienilor strămutați în aceste țări.

Dacă luăm în discuţie tradiția călătoriilor în afara țării, trebuie să precizăm că, până acum un secol, acestea aveau loc mai mult în contextul ritualurilor religioase, cum ar fi pelerinajele la Mecca, Medina, Kerbala, Najaf, precum și în Siria sau Liban și, mai rar, în Cairo. Iranienii au început să călătorească în Europa abia spre sfârșitul epocii qajare¹, apogeul fiind atins odată cu trimiterea pe scară largă a tinerilor la studii în străinătate în timpul domniei șahului Reza Pahlavi.

În perioada celui de-al Doilea Război Mondial și în anii imediat următori, problemele și frământările din Europa au redus numărul iranienilor care călătoreau în străinătate, acesta cunoscând apoi o nouă creștere odată cu relativa stabilitate din anii 1950. De la mijlocul anilor 1960 și până spre sfârșitul deceniului următor, dezvoltarea economică a oferit condiții propice nu doar pentru plecarea la studii, ci și la muncă sau în scop recreativ. În această perioadă, puține din deplasările în afara țării se finalizau cu stabilirea în străinătate și majoritatea celor plecați se întorceau.

Revoluția islamică a adus cu sine o răsturnare a tiparelor de până atunci ale emigrării. Cei care plecau din țară reprezentau acum categorii foarte diverse din punctul de vedere al circumstanțelor politice, sociale și economice, al destinației și al obiectivelor. Ar fi necesar un studiu amplu și aprofundat pentru a realiza o clasificare precisă a acestor grupuri.

Așadar, emigrarea pe scară largă este de peste treizeci de ani una din realitățile pregnante ale țării noastre. Spre deosebire de perioadele anterioare, când, în general, cei plecați nu rămâneau în străinătate decât forțați de împrejurări, în prezent este dificil de găsit o familie din mediul urban care să nu aibă câțiva membri stabiliți în alte țări. Aceste circumstanțe au determinat o redefinire a modului în care se desfășoară relațiile între membrii unei familii, complet diferit de cel tradițional. În trecut, părinții, frații și surorile, și chiar şi verișorii, unchii și mătușile trăiau foarte aproape unii de alții, împărtășind aceleași experiențe. În ziua de azi, însă, se întâmplă adesea ca membrii apropiați ai aceleiași familii să nu se cunoască bine între ei și să trăiască în medii atât de diferite, încât să nu-și poată contura în minte o imagine corespunzătoare a situației celuilalt. Cei plecați păstrează vii amintirile idealizate ale unei copilării fericite care aparține unui alt timp, iar cei rămași plăsmuiesc tabloul unei vieți de vis peste mări și țări, care adesea nu seamănă deloc cu realitatea. Distanța în timp și spațiu are uneori un impact atât de puternic și durabil, încât legăturile de sânge și afective nu-i pot supraviețui. Înstrăinarea și prejudecățile îi îndepărtează și mai mult pe cei cândva apropiați, iar lipsa de înțelegere reciprocă, resentimentele și răceala ajung până într-acolo încât aceștia se transformă aproape în străini.

Chiar și atunci când legăturile afective se mențin, membrii acestor familii nu mai împărtășesc experiențe, amintiri, temeri, griji, bucurii, dureri sau activități comune. Chiar și în cazul în care comunică frecvent – telefonic, prin scrisori sau prin mijloace virtuale – și își povestesc întâmplări cotidiene, nu pot avea o percepție completă asupra experiențelor celuilalt, cu atât mai mult cu cât adesea sunt povestite la ceva vreme după ce s-au produs, când s-a pierdut fervoarea momentului. Odată cu trecerea timpului, afinitățile între cele două grupuri se estompează. Îndepărtarea se accelerează în rândul celor din a doua și a treia generație, care nu mai au nici măcar amintiri comune și abia dacă mai pot fi numiți compatrioți.

În ultimii ani, perspectivele unidirecționale care se observă în interacțiunile acestor grupuri, indiferent dacă au loc în mediul virtual sau în persoană, relevă tot mai multe rupturi emoționale. Deși nu putem vorbi de un comportament colectiv unitar, se poate trasa o curbă a tendințelor care caracterizează aceste interacțiuni. O extremă o reprezintă nivelul maxim al intoleranței și percepției negative în raport cu ceilalți, iar la polul opus se află negarea oricărei distanțe afective sau diferențe culturale. Desigur, ambele sunt nerealiste, însă cea mai mare parte a societății se regăsește undeva la mijlocul acestui continuum. Majoritatea celor aflați în această situație caută să-și recupereze relațiile pierdute și să-și găsească locul printre compatrioți. În ultimă instanță, atitudinile și perspectivele diferite ale celor împrăștiați prin lume pot salva sau distruge complet legăturile dintre ei și au totodată o influență puternică asupra copiilor lor, cărora le pot insufla atitudini de atracție sau respingere, determinând decizia crucială a acestora de a se considera compatrioți sau a-și tăia rădăcinile complet. Dar ce înseamnă în esență a fi compatriot? Este îndeajuns să trăiești în același spațiu geografic sau trebuie să intervină și alți factori pentru a te numi astfel?

A fi alături de ceilalți este, firește, un criteriu esențial, dar există mulți vecini sau chiar membri ai aceleiași familii care sunt lipsiți de afinități. Din punctul meu de vedere, a trăi pe teritoriul aceleiași țări cu cineva nu este singura condiție pentru a fi compatriot cu persoana respectivă. A împărtăși aceeași cultură este un criteriu poate chiar mai important. Așadar, ca să rămânem compatrioți chiar și atunci când trăim vieți rupte unele de altele, în locuri diferite, unde ne-am adaptat la culturi diferite, trebuie să ne dăm mâna și să facem tot ce ne stă în putință pentru a păstra legăturile afective dintre noi. Distanța fizică e și așa destul de mare, să încercăm deci să le diminuăm pe celelalte.

Am scris această carte în anul 2006 cu o perspectivă fundamental pesimistă în ce privește visul de a reface relațiile rupte, pe care la acea vreme le consideram pierdute. Evenimentele din anii următori și strigătul de libertate al celor rămași în patrie mi-au arătat că aceste legături sunt încă solide și deosebit de strânse.

În această carte am încercat să abordez cele mai dure acuzații pe care cele două tabere şi le aruncă una celeilalte și cu siguranță ambele grupuri vor fi deranjate de acest lucru, dar ce e de făcut? Trebuie să spunem lucrurilor pe nume şi să privim realitatea în față. Poate așa vom reuși să ne judecăm mai just unii pe alții, în mai mare cunoștință de cauză. Poate așa ne vom înțelege mai bine și, la greu, ne vom da mâna cu prietenie și vom striga într-un singur glas lucrul pe care ni-l dorim cu toţii.

Parinoush Saniee,
aprilie 2011

1. Dinastia Qajar a domnit în Iran între anii 1789 și 1925.

Prima zi

Pământul îmi fugea cu iuţeală prin fața ochilor. Pâlcurile de copaci mă însoțeau o vreme, însă munții vineții rămâneau neclintiți la orizont. Vocea unchiului Mohsen m-a făcut să tresar.

— La ce te uiți?

Nici nu băgasem de seamă când intrase în compartiment.

— La natură, la peisaj, la lume… Vreau să-mi dau seama ce e diferit aici.

— Și ce e diferit?

— Nimic. Pământul are aceeași culoare, copacii, râul, munții din depărtare… toate sunt la fel. Cel puțin până acum, cât încă nu s-a schimbat clima, nu văd nici o diferență.

— Păi te-așteptai ca totul să se schimbe îndată ce pui piciorul peste graniță?

— Sigur că nu, nu totul. Dar ceva s-a schimbat totuși, ai observat?

— Ce anume? Soiul copacilor?

— Nu. S-a schimbat ceva înăuntrul meu. Poate că arată totul la fel sau e chiar mai frumos, dar dincolo mă simțeam altfel. Aveam un sentiment de apartenență. Simțeam că am ceva al meu. Însă aici, chiar dacă sunt curioasă și nerăbdătoare să văd cât mai multe, nu mă simt legată de nimic. Sunt doar un spectator. Nu știu cum să explic ce simt.

Mă privea cu mirare, un zâmbet ironic apărându-i involuntar pe buze.

— Bravo! Ce repede ai înțeles toate astea! Nu, draga mea, iei lucrurile prea în serios. Te-au influențat niște idei răsuflate pe care le-ai tot auzit în jurul tău. Nici din pământul de dincolo de graniță nu îți aparține vreo fărâmă.

— Adică patria și rădăcinile pe care le prinzi într-un loc nu înseamnă nimic pentru tine?

— Nu! Știu doar că, oriunde te-ai fi născut, ar fi fost mai bine decât acolo.

Apoi a adăugat mormăind:

— Pentru tine, cel puțin, ar fi fost mai bine.

I-am privit atent chipul brăzdat de riduri, care mi-era drag, deși părea mereu morocănos și obosit. Privirea mea scrutătoare l-a făcut să se fâstâcească. Regreta ce spusese. Ca să destindă atmosfera, a bătut din palme și a început să recite tare, teatral: „O, Saadi, deși iubirea de patrie e vorbă aleasă, / Nu pot muri în obidă pentru că m-am născut aici.

Vocea mamei ne-a făcut pe amândoi să ne întoarcem.

— Dokhi dragă, îmi dai un pahar cu apă?

Unchiul Mohsen și-a pus mâna pe umărul mamei.

— Bună dimineața, mamă! Te simți mai bine?

— Eh, așa și-așa… Toată noaptea am stat ca pe ghimpi și n-am putut dormi. Copila a rămas de veghe cu mine. Mi-a aruncat o privire plină de afecțiune și, luându-mi din mână paharul cu apă, a exclamat: Domnul să te binecuvânteze!

— Nu am făcut nimic, e datoria mea.

— Ce datorie, mamă? Care din nepoții mei face pentru mine ce faci tu?

— Păi, ceilalți nepoți au părinți, dar pe mine dumneata m-ai îngrijit, așa că datoria mea față de tine nu e la fel ca a lor.

Unchiul Mohsen s-a așezat lângă ea.

— Mamă, pentru ce-ți mai faci griji? Toate treburile s-au aranjat așa cum ai dorit. N-ai vrut să luăm avionul, așa că am venit cu trenul. Ai spus să mergem împreună toți, așa că am venit. Ai spus ce cadouri și bunătăți să aducem, le-am adus. Acum ce te mai supără?

— Mohsen, știu că le-ați făcut pe toate, dar nu-mi pot opri neastâmpărul. Când mă gândesc că până diseară o să-mi revăd copiii, mi se strânge inima, de parcă aș cădea într-o prăpastie. Douăzeci și opt de ani am trăit pentru clipa asta și m-am gândit necontenit la ea. De-atât de multe ori mi-am închipuit cum o să fie, am repetat ce să zic, m-am văzut strângându-i în brațe, mirosindu-i și sărutându-i, încât acum nu-mi vine să cred că se întâmplă cu adevărat. Mă tem că n-am să pot suporta sau că o să mor înainte să îi văd. Mă tem că o să mă sfărâm în bucăți. Bietul taică-tău… a luat cu el în mormânt dorința de a-i revedea pe dragii lui.

Vocea a început să-i tremure și și-a șters lacrimile cu colțul cearşafului.

— Mamă, pentru Dumnezeu, te rog să nu începi!

Ușa compartimentului s-a deschis și a intrat mătușa Maryam, zâmbitoare ca întotdeauna, strângându-și chador-ul ca să nu-i rămână prins în ușă.

— Bună dimineața, mamă! Te-ai trezit?

— Nu prea. Nu mai ştiu ce-i somn şi ce e veghe. Atunci când dorm, mintea și simțurile îmi rămân treze și nu am o clipă de tihnă. Iar când sunt trează, mi se pare că visez. Dar voi? Ați putut dormi?

— Hamidi, dragul de el, a adormit înainte să pună capul pe pernă. Somayeh și Meysam s-au ținut de pozne până au căzut lați de oboseală. Dar eu n-am putut să pun geană pe geană de nerăbdare să-i revăd pe toți.

— Te înțeleg!

Mătușa Maryam și unchiul Mohsen au schimbat o privire. Stăteau de o parte și de alta a mamei și, ca printr-o înțelegere nespusă, au încercat să-i schimbe starea de spirit și s-o înveselească. Mătușa și-a petrecut brațul pe după gâtul mamei și a zis râzând:

— Ia spune drept, mamă, de care din ei ți-e cel mai dor?

Unchiul Mohsen a ridicat din umeri.

— Păi e clar, de Mohammad, domnul doctor sau, cum spunea tata, „prințul moștenitor“! Mai ales că pe el nu l-a mai văzut de cel mai mult timp. Nu-i așa? Câți ani au trecut?

— Treizeci.

Mătușa Maryam a intervenit cu falsă naivitate:

— Treizeci de ani? Nu se poate, mamă, Mohammad a mai venit de două ori în Iran. De câți ani e plecat?

— De treizeci și cinci de ani. De atunci, a mai venit de două ori. O dată în ’73 și încă o dată în ’76.

— Ce memorie bună! Și te mai plângi că ai îmbătrânit. Eu nu pot să țin minte nimic, dar tu îți amintești toate datele astea!

— Sunt cele mai importante date din viața mea. Cum să le uit? Sunt ca zilele de naștere ale copiilor mei, ca data nunții mele. Prima plecare, prima despărțire… Îmi amintesc și ziua, și ora. Mohammad a rupt o bucată din ființa mea și a luat-o cu el. Pe atunci eram încă tânără, ocupată cu ceilalți copii. Aveam o grămadă de responsabilități și, vrând, nevrând, a trebuit să-mi văd de viață. Dar durerea nu m-a părăsit nici o clipă.

Mohsen a spus cu un nod în gât:

— Firește, doar îți plecase lumina ochilor!

— Toți sunteți lumina ochilor mei. N-aș fi vrut să plece nici unul.

— Dar numai pe mine ai reușit să mă ții pe loc.

— Taică-tău voia să te trimită și pe tine. Îmi zicea „După ce mai scad un pic cheltuielile lui Mohammad, o să-și poată plăti singur taxa la facultate și atunci îl trimit și pe Mohsen“. Dar tu intraseși deja la facultate în Iran, era păcat s-o lași pe jumătate neterminată. Ne-am mai sfătuit și cu Mohammad și voiam să te trimitem acolo la masterat.

Mătușa Maryam a readus discuția de unde plecase:

— Eu cred că cel mai dor îi este de Mehdi. La urma urmei, el e mezinul. Nu-i așa?

Mi-am ridicat privirea din jurnal și am spus:

— Biata mătușă Mahnaz! Se pare că de ea nu-i este dor nimănui, deși e plecată și ea de douăzeci și șapte de ani.

Mama nu mai putea să vorbească fără să ofteze adânc și des.

— Ce să pot să zic? Nu știu de care din ei mi-e mai dor. Mă topesc de dorul fiecăruia. E ca și cum ai întreba ce parte a unei inimi frânte doare mai tare.

Mătușa Maryam a întors capul și a protestat pe un ton exasperat:

— Ah, mamă, ajunge! De ce începi iar? Înainte să plecăm la drum, erai atât de liniștită! Întotdeauna ți-am admirat calmul, răbdarea și credința. Am crezut că te-ai împăcat cu depărtarea de copii și te-ai obișnuit cu situația. Dar de când am început să planificăm reuniunea asta, ai devenit agitată, nu mai mănânci și nu mai dormi cum trebuie, ai slăbit, ești neliniștită. Ce s-a întâmplat cu rațiunea și tăria de caracter pe care le aveai înainte?

Privirea frământată a mamei s-a întors spre fereastră. Cu ochii ațintiți în zare, a spus cu voce domoală:

— Privește râul ăsta. Să curgă e în firea lui. Dacă facem un baraj, va deveni lac cu apă lină. Dar într-o bună zi barajul va crăpa. Crezi că atunci apa care s-a adunat va începe să curgă încet prin crăpătură? Nu, se va dezlănțui! Nu va mai putea să rabde nici o clipă să fie stăvilită, se va împinge-n el. Cu toată puterea, va lovi zăgazul până-l va dărâma. Atunci se va forma un vârtej incontrolabil, care va distruge totul în cale. Cât am crezut că n-o să-mi mai văd copiii, am păstrat aparența unui lac liniștit, dar, din clipa în care am înțeles că barajul s-a crăpat, nu am mai putut să-mi țin în frâu sentimentele pe care le-am înăbușit atâția ani. Drumul s-a deschis și fiecare fărâmă a ființei mele arde de nerăbdare să pună capăt acestei despărțiri îndelungate. Nu-mi cereți să mai am răbdare și să-ndur. Puterea de a îndura mi s-a dus, până la ultimul strop, odată cu Habib.

Bunica fusese mulți ani profesoară de literatură și se transformase într-un adevărat tezaur de metafore, versuri și povești. Nu știu de ce, însă ori de câte ori vorbește pe tonul acesta serios, mi se strânge inima și-mi simt sufletul greu. M-am ridicat.

— Unchiule, cât timp stați aici cu mama, pot să merg să mă întind la voi în compartiment?

— Da, du-te. Nu e nimeni acolo, copiii s-au dus la vagonul-restaurant să bea un ceai. Ce-ai în mână?

— E jurnalul meu. Vreau să scriu tot ce se întâmplă în călătorie, să-mi rămână amintire.

— De ce?

— Nu știu, așa vreau…

Am ieșit din compartimentul nostru și am intrat în cel al unchiului Mohsen. Paturile erau desfăcute și în dezordine. M-am întins în cușeta de sus. Eram tristă. Nu pricepeau. Nimeni nu înțelege ce înseamnă să nu ai amintiri. Vreau ca totul să rămână întipărit întocmai așa cum s-a întâmplat. Cu aroma, culoarea și senzațiile fiecărei clipe. De aceea scriu mereu în jurnal sau îmi iau notițe în minte, pentru ca apoi, când voi avea prilejul, să le aștern pe hârtie. Mi-a obosit mâna. Pleoapele mi se îngreunează. Mai bine dorm.

*

Abia ațipisem când Afsaneh a deschis zgomotos ușa compartimentului. S-a auzit vocea exasperată a unchiului Mohsen:

— Acum ce s-a mai întâmplat? Nu putem avea și noi un moment de liniște?

— Spune-i domnului să-și vadă de treaba lui! Se pare că ghinionul mă urmărește peste tot. Facem și noi în sfârșit o călătorie în străinătate și aducem poliția moravurilor cu noi! Nu ne lasă să ne tihnească nici o clipă.

— Cine? Despre cine vorbești?

— Despre evlaviosul tău cumnat!

— Aha… Păi spune aşa, ca să înțeleg și eu. Ce ți-a zis?

— Treceam prin fața lui și mi-a spus: „Doamnă, n-ai făcut nici doi pași peste graniță și deja ai renunțat la hijab? Pesemne bărbații de aici îți sunt mahram¹“. E doar vina ta! I-ai îngăduit prea multe. Ți-am spus c-o să ne facă zile fripte!

— Afsaneh, călătoria asta nu e de distracție. Ne-am înțeles cu toții să strângem din dinți și, de dragul mamei, să ne suportăm unii pe alții zece, douăsprezece zile, mai ales că altcineva ne plătește cheltuielile de drum. Ai fost și tu de acord, așa că acum rabdă!

S-a auzit zgomotul înfundat al ușii compartimentului deschizându-se și apoi închizându-se. Așa cum îi stătea în obicei, unchiul Mohsen spălase putina. Îmi şi imaginam chipul schimonosit de furie al lui Afsaneh.

— Asta crede el! Eu am alt scop. Dacă n-ar fi fost la mijloc viitorul copiilor mei, n-aș fi acceptat niciodată să plec la drum cu unii ca ei. Călătoria asta trebuie să ne schimbe viața cu totul. Înțelegi, Sanaz? Totul depinde de tine. Musai să-l prinzi în plasă pe unul din verii tăi! În primul rând pe Michael, băiatul unchiului Mohammad, pentru că nu suport ifosele mătușii Mahnaz.

— Oh… mamă! Michael e prea bătrân. E cu cel puțin treisprezece, paisprezece ani mai mare decât mine.

— O fi, dar treisprezece ani nu-s mare lucru, ba chiar e foarte bine așa. Și-a orânduit deja viața, știe că e vremea să se-nsoare și își va aprecia mai mult soția.

— Atunci ce-ai zice să mă mărit cu un moș de șaptezeci de ani, care și-a aranjat deja absolut toate treburile în viață?

— Hai, nu te mai fandosi!

— Vorbesc serios. Poate că el și-a pus viața-n ordine, dar cu mine cum rămâne? Eu n-am apucat să fac nimic încă! În plus, nu-mi plac bărbații în vârstă. Ar fi mai bun pentru Dokhi.

— Biata Dokhi, dacă ar fi fost bună de măritat, s-ar fi măritat deja.

Eram sigură că nu mă observaseră, dar nu aveam deloc curiozitatea să aud cum mă vorbesc pe la spate. Știu foarte bine ce gândește despre mine Afsaneh. Nu voiam să mai spună și altceva, pentru că n-ar fi făcut decât să mărească și mai mult distanța dintre noi. La urma urmei, unchiul Mohsen mi-e una din cele mai apropiate rude, printre puținii care au rămas alături de mine. Îmi place și familia lui, cu toate problemele și cusururile ei. M-am ridicat și m-am izbit cu capul de plafon. Afsaneh a scos un țipăt:

— Vai, Doamne, ce faci acolo sus?

— Unchiul a spus că e gol compartimentul… Mi-am înghițit cuvintele, de teamă să nu isc altă ceartă. Şi… știți, mi-era somn… și aici nu era nimeni, iar patul de sus era desfăcut. M-am gândit că nu deranjez prea tare dacă dorm aici…

— Nu e nici un deranj!

Mi-a aruncat o privire încurcată, probabil încerca să-și dea seama cât auzisem din conversația lor.

— Întâmplător, chiar de tine vorbeam.

— Serios? Ce spuneați?

— Nimic important.

Sanaz s-a băgat în vorbă:

— Mama face planuri în numele meu, spune că trebuie să mă mărit cu Michael. Ce caraghios, nu-i așa? Am zis să te măriți tu cu el, ți s-ar potrivi mai bine.

— Nu sunt pregătită să mă căsătoresc.

Afsaneh a răsuflat ușurată:

— Exact asta am zis și eu. Dar, ia spune drept, nu te simți pregătită, sau nu vrei să te măriți ca să stai cu mama? Gândește-te puțin și la tine, la viitorul tău! Știu că ai avut pețitori. De ce îi refuzi pe toți?

— Nu știu. Deocamdată nu pot nici măcar să mă gândesc la căsătorie.

— Dar trece timpul! Dacă părinții tăi ar mai fi fost în viață, sigur ți-ar fi găsit un soț până acum.

— Afsaneh, hai să nu mai vorbim despre asta, mă indispune.

Afsaneh s-a liniștit. Așa e ea întotdeauna: acum e nervoasă și înverşunată, iar câteva clipe mai târziu e calmă și senină. A continuat pe un ton blând:

— Cineva trebuie să-ți spună toate lucrurile astea. Jur pe cei trei copii ai mei că vorbesc doar fiindcă-mi fac griji pentru tine. Cred că ești cel mai de preț membru al acestei familii, pentru că, într-un fel, ești copilul fiecăruia dintre noi. Simt că nu am făcut pentru tine atât cât ar fi trebuit. Poate că cei din familia asta sunt necugetați și vor să te țină acasă ca să stea liniștiți în ceea ce-o privește pe mama sau să mai scape de o parte din propriile responsabilități.

— Nu-i așa, Afsaneh! Mama și mătușa Maryam mi-au vorbit mult despre căsătorie, dar eu am problemele mele, după cum știi. Încă nu mă cunosc prea bine pe mine însămi. Nu știu cine sunt, nu știu ce să fac, nu știu ce vreau. În zăpăceala asta, cum aș putea să mai am în grijă și viața altcuiva?

— Nu, draga mea, faci prea mult caz de lucrurile astea. Dacă te căsătorești, n-o să-ți mai bați capul cu ele.

În stilul ei glumeț, Sanaz a pus capăt discuției:

— Nici eu nu sunt pregătită, dar pentru mama nu contează. După ea, măritișul e soluția tuturor problemelor, mai ales dacă soțul e din altă parte a lumii. A și luat pe cineva în vizor. Nu contează că eu spun că nu vreau, că bietul om nici măcar n-are habar de planurile ei, că nu vorbim aceeași limbă, că nu ne-am văzut niciodată, că nu simțim nimic unul pentru celălalt. Când mama ia o hotărâre, nimeni nu i se poate împotrivi. O să ia decizii și pentru tine, dac-o lași.

— Tot ce spun e spre binele tău. Vreau să găsim o cale de salvare pentru tine. Poate vei reuși să-l iei și pe bietul de frate-tău cu tine.

— Vezi? E gata să mă sacrifice doar ca Siroos să aibă o viață îmbelșugată!

— Cum să te sacrific? Pentru tine ar fi cel mai bine! Ce-are dacă-l ajuți și pe Siroos să-și facă un rost dincolo? Apropo, Dokhi, te rog, vorbește tu cu el.

— Cu cine?

— Cu Siroos. Iar nu și-a luat pastilele. Am sperat că excursia asta îi va îmbunătăți starea de spirit, dar, dimpotrivă, până acum agitația i-a făcut mai mult rău. E foarte irascibil.

— Unde e acum?

— Nu știu, se plimbă pe culoar. S-a plictisit.

Ardeshir, care se juca pe laptopul fratelui său, a exclamat:

— Dokhi, să nu-l aduci aici! O să mă bată la cap și n-o să mă lase să mă joc.

Am ieșit râzând din compartiment și am aruncat o privire în ambele părți alte culoarului. Ferestrele trenului erau ca niște tablouri mereu schimbătoare, înfățișând același peisaj din unghiuri ușor diferite. Am pornit în direcția opusă compartimentului nostru.

*

Două vagoane mai încolo, Siroos stătea la o fereastră deschisă, chiar lângă ușile trenului. Avea capul pe jumătate afară, cu părul răvășit de vânt și ochii pe jumătate închiși. M-am oprit lângă el fără să scot un cuvânt.

— Ce e? Iar te-au trimis după mine?

— Spui „iar“ de parcă aș veni mereu după tine! Voiam să beau un ceai, așa că m-am gândit să te caut ca să mergem împreună la restaurant. Vii? Nu vreau să mă duc singură.

S-a desprins de fereastră, și-a aranjat părul ciufulit și a spus:

— Știi care e problema noastră? Avem atâtea neamuri și rubedenii, dar tot singuri suntem.

— Lasă filosofia și spune-mi, vii sau nu?

— Da, hai să mergem. Cu condiția să nu mai vină nimeni.

— Fii pe pace, nimeni n-are chef să stea cu noi.

— Mai bine. Toți mă calcă pe nervi.

Am luat-o încet spre vagonul-restaurant, dându-ne din când în când la o parte pentru a-i lăsa să treacă pe cei care veneau din partea opusă. Îl apucasem pe Siroos de un colț al mânecii, de parcă mi-ar fi fost teamă să nu fugă.

Vagonul-restaurant era aproape gol. Ne-am așezat față-n față la o masă de lângă geam.

— Ia zi, de ce te calcă toți pe nervi? Ce ți-au făcut?

— Nu-și mai încap în piele de bucurie. Ai zice că li s-au realizat cele mai înalte aspirații.

— Ce aspirații?

— Dorințe prostești… Să mergi în străinătate fără nici o cheltuială, să-ți descoperi capul în public fără teamă, să bei alcool fără să fii biciuit, să poți vorbi fără să fii arestat, cabaret, muzică…

— Și să-ți vezi după ani de zile frații și surorile!

— Nu, ăsta e doar un pretext. La ce bun să-ți vezi rude pe care nici măcar nu le cunoști?

— La ce bun?! Chiar nu te bucuri că ne adunăm cu toţii după atâta amar de vreme?

— Pentru ce să mă bucur? Nu-i cunosc deloc. Ce contează dacă îi văd sau nu?

— Cum să nu-i cunoști? Avem același sânge, aceleași rădăcini, ni s-au spus atâtea povești despre ei! Bunica și ceilalți vorbesc întruna despre ei, despre copilăria lor, despre isprăvile pe care le-au făcut. Atât de mult au povestit, că uneori mi se pare că am fost și eu de față.

Siroos a strâns din buze cu îndărătnicie.

— Asta nu înseamnă că-i cunoaștem! Copilăria și adolescența le-o ştim din amintirile bunicii și ale celorlalți. Știm că unchiul nostru cel mai în vârstă, domnul doctor, a făcut pipi în havuz, în fața musafirilor, când avea cinci ani. Știm că a spart preţioasa fructieră a doamnei Mahin. Știm că, la nouă ani, a sărit să-l apere pe tata și a spart capul băiatului vecinilor. Când avea patru ani, mătușa Mahnaz își punea chador și se prefăcea că e femeie măritată. Unchiul Mehdi era favoritul tuturor și a adormit în brațele lui taică-său până la șapte ani, molfăind suzeta pe furiș. În ziua de azi, ei nu sunt pentru mine decât niște voci neclare, bruiate de hârâituri, pe care le aud la celălalt capăt al firului o dată pe an, când mă obligă părinții să le urez sărbători fericite. Cred că lucrurile pe care le știm despre ei nu mai au de mult nimic de-a face cu babalâcii ramoliți pe care urmează să-i întâlnim.

— Chiar nu-ţi dorești să-ți vezi unchii, mătușile și verișorii?

— Nu! Ce e de văzut? În toți anii ăștia au fost inexistenți și vor continua să fie inexistenți. De ce să-i ascult lăudându-se cu viețile lor? De ce să mă uit la poze cu casele lor? De ce să-mi fac sânge rău că acolo poți intra la facultate fără admitere și orice idiot poate ajunge doctor sau inginer? De ce să-i ascult pe ăia tineri povestind despre iubiții și iubitele lor, despre petreceri și cluburi la care eu nu pot nici să visez, despre viața lor independentă, despre cum își pot lua, după câteva luni de muncă, mașini ultimul tip pe care eu nu mi le-aș permite nici dac-aș lucra douăzeci de ani?

— Of, frate, da’ invidios mai ești! Fiecare loc are părțile lui bune și părțile lui rele. Avem și noi aici lucruri pe care ei nu le au.

— Serios? Cum ar fi?

— Patria, casa părintească… Ei au fost dezrădăcinați. N-ai auzit cum se plâng mereu că le e dor de casă?

— Da, dacă se amețesc puțin, încep să ofteze și să bată câmpii despre dorul de țară, zic că noi suntem norocoși c-am rămas în timp ce ei suferă în exil și singurătate și le e dor până și de mâzga din jgheaburile de pe marginea drumului. Ai observat că, de câte ori se plâng de dorul de casă, primul lucru care le vine-n minte e noroiul de pe străzi? Ce asociere grăitoare! Zău așa, dacă vreunul din ei zice că i s-a făcut dor de nămol, îi trag una peste gură.

— Calmează-te! Nu mi-am dat seama până acum cât de mult îi urăști. Cum se face că le porți pică unor oameni pe care nu i-ai văzut niciodată și care nu ți-au făcut nici un rău?

— Nu i-am văzut?!

A întors capul spre fereastră și tonul vocii i s-a schimbat, de parcă nu mai putea să vorbească altfel decât ironic.

— Ba i-am văzut, cu miile. Sunt toți la fel. În fiecare an, rudele maică-mii vin în vizită și sunt primite cu surle și trâmbițe. Din păcate, din toată familia ei, doar noi am rămas în Iran, așa că ne revine onoarea de a-i găzdui. Așteptăm ore întregi în miez de noapte la aeroport până suntem răsplătiți cu privilegiul de a le căra geamantanele. Îi aducem acasă, scăldându-i în complimente și atenții. Ne punem toată viața la dispoziția lor. Ne luăm așternuturile în spinare și ne mutăm să dormim în hol sau pe coridor. Odată chiar a trebuit să dorm în bucătărie! Cu gesturi afectate, ne oferă câteva cadouri luate de la reduceri la a nu știu câta mână, iar noi trebuie să sărim în sus de bucurie.

— Vai, ce neobrăzat ești! Din dărnicia lor porți tu mereu haine moderne. Și totuși bombăni că le-au luat la reduceri?

— Acolo au haine moderne chiar și la magazinele cu preț redus. Nu e nici un deranj pentru ei să le cumpere, stai liniștită. Deranjul e pentru noi. Mama trudește zi și noapte pentru ei, pregătind ba micul dejun, ba prânzul, ba cina. Trebuie să ne ploconim în fața copiilor lor răzgâiați, înfumurați și prost crescuți. Poftesc mereu mâncăruri speciale, ash reshteh, ghormeh sabzi, halva, până îi apucă pe toți burta. Apoi clatină din cap cu regret și o necăjesc pe mama spunând că „sigur am mâncat ceva stricat“, iar biata mama se jură pe toate cele sfinte că a avut grijă să fie totul proaspăt și bine spălat. Nimeni nu le zice că e normal să ți se facă rău când mănânci dintr-odată atâtea fructe și verdețuri și mâncăruri diferite. Îi ustură ochii și gâtul din cauza poluării și se tot minunează cum putem să respirăm un aer atât de murdar și să rămânem în viață. Apoi trebuie să-i consolăm pentru că li s-au înnegrit secrețiile nazale.

— Ce? Ce li s-a înnegrit?

— Mucii. Socrul mătușii Rooya spune că de câte ori vine în Iran i se înnegresc secrețiile nazale din cauza poluării, în timp ce dincolo sunt deschise la culoare.

Am pufnit în râs, dar Siroos a continuat cu o seriozitate imperturbabilă:

— Apoi se vaită că aici traficul e îngrozitor și n-ar putea să conducă pe străzile astea, iar în mașină se țin strâns de mânerul ușii și zbiară ca apucații că e foarte periculos și-ar trebui să ne fie frică.

— Păi au dreptate. Aerul e poluat și ei nu sunt obișnuiți. Trebuie să recunoști și tu că traficul din Teheran e îngrozitor. Nu te apucă și pe tine mereu damblaua la volan, de-o ții numai în înjurături?

Dar Siroos era în lumea lui și n-a auzit nimic din ce-am zis.

— Cheltuielile casei se dublează, la fel și certurile dintre părinți. Tata lucrează peste program și face împrumuturi pentru că, deh, trebuie să păstreze aparențele! În fiecare seară se îndoapă la petrecerile organizate pentru ei, apoi spun „Vai, iar am venit aici să ne îngrășăm!“. Cum se cherchelesc puțin, încep să fredoneze cântece de jale despre dorul de țară. Printre suspine adânci ne spun „Ferice de voi că trăiți în Iran, aveți parte de atâta iubire și bunătate!“. Se plâng că dincolo nu găsești nici un strop de umanitate, că poate să-ți ia cineva gâtul și nu-ți sare nimeni în ajutor. Zic că și-ar dori să rămână pe vecie în țara lor, dar dacă zborul de întoarcere e amânat cu doar o zi… să te ferească Dumnezeu de așa tragedie! Intră groaza-n ei de parcă ar rămâne prinși în cușca leului, se agită și se roagă necontenit. În cele din urmă, sosește și ziua plecării. Le cumpărăm cadouri și le organizăm petreceri de rămas-bun. Stăm iar proțăpiți toată noaptea în aeroport până când în sfârșit ne lasă-n pace. Dar abia pleacă unii, că sosesc imediat alţii și o luăm de la început, ca la maraton, de parcă n-am avea şi noi viața și treburile noastre și menirea noastră ar fi să avem grijă de musafiri. Dar de se-ntâmplă ca vreunul din noi să ajungă pe-acolo, ne spun nonșalant că sunt prea ocupați și n-au timp să vină după noi la aeroport. Nu așa i-a spus unchiul, domnul doctor, lui Parvin?

— Păi, poate chiar era ocupat! Poate avea o operație programată, nu e de glumă cu așa ceva! Trebuie să ai așteptări rezonabile.

— De ce le tot iei apărarea? Nici măcar nu i-ai văzut încă! Aha… apropo, uitasem. Trebuie să fiu corect. Există un singur lucru cu care sunt toți de acord, și anume că nicăieri pe lume nu se găsește loc de veci mai bun ca-n Iran. Toți vor să fie înmormântați acolo. Nu e o idee rea. Îți petreci viața în țări minunate, iar somnul de veci în mult iubita patrie!

— Ești nedrept. Bietele tale mătuși sunt atât de fericite când vin să vă vadă, iar tu vorbești așa? Doar văd și eu cu ochii mei ce veselă e mama când vin rudele în vizită. O fi având mai mult de muncă, dar se bucură și îi face plăcere. Sanaz spune mereu că cele mai frumoase clipe din viața ei sunt atunci când vin mătușile din străinătate.

— Da, nebuna plânge când ne pleacă musafirii. Nici cu mama nu mai poți schimba o vorbă multă vreme. Parc-ar fi în doliu. Iată încă o binefacere din partea dragilor noștri oaspeți!

— Nu pot deloc să pricep de ce ești așa. De ce vezi mereu doar părțile rele?

— Văd realitatea. Ce-am spus să nu fie adevărat? Știi și tu foarte bine că așa stau lucrurile. Nu pot să-i sufăr!

— Dar de ce? Ce ți-au făcut?

— Simt că ne-au călcat în picioare. Ne-au lăsat să ardem și acum râd pe seama noastră. Vin o dată pe an ca să se dea în spectacol și să ne facă sânge rău.

— A fost dreptul lor să plece. Ce treabă are cu tine? Ba chiar și-au pierdut multe drepturi când au plecat! Cred că pe tine ești supărat, nu pe ei. Fii sincer cu tine însuți! Oamenii pe care urmează să-i vedem în seara asta, împotriva cărora îți ascuți acum cuțitul, sunt sânge din sângele tău. Au venit din celălalt capăt al lumii doar ca să ne vadă. Au cheltuit o grămadă de bani ca să ne invite la această reuniune. Suntem o familie. Te rog, încearcă să fii mai îngăduitor cu ei. Scoate-ți ochelarii ăștia de cal!

— Fără ochelari nu mai văd nimic, sunt orb.

— Mai bine! Mai bine să nu vezi nimic decât să vezi numai dușmani în toată lumea.

*

Mătușa Maryam și soțul ei, domnul Hamidi, au intrat în vagonul-restaurant, urmați de copiii lor, Somayeh și Meysam. I-am făcut mătușii semn cu mâna să ni se alăture. S-au apropiat de noi, însă, când a dat cu ochii de mine, domnul Hamidi și-a plecat privirea și s-a așezat la prima masă liberă. Mi-am dus involuntar mâna spre cap, de obicei acoperit cu un batic, și m-am simțit stânjenită.

— Bună, copii! Vă simțiți bine?

— Păi când te lasă Siroos să te simți bine? Nu vorbește decât de rele și te face să vezi lumea în culori sumbre. De ce-o fi oare așa de pesimist și negativist? Apropo, Siroos, te caută tatăl tău.

— Ăștia nu obosesc odată să mă tot caute? Mă sufocă. Oricât le spun că nu sunt nici copil, nici invalid, nu vor să priceapă.

— Ei, nu-ți mai da aere! Îți place că ești așa de important pentru ei și se tot țin după tine. Eu, una, dacă aș avea un copil ca tine, l-aș da cât colo, nici nu l-aș mai băga-n seamă. Oricum, știu de ce te caută unchiul Mohsen. Se pare că nu ți-ai luat pastila de dimineață, stimabile!

— Înadins n-am luat-o. Vreau să renunț la medicamente.

— Felicitări, excelentă decizie! Și eu zic că e mai bine să nu le mai iei. Calmantele astea nu fac decât să te moleșească și să te adoarmă. Nu-s bune de nimic.

— Nu-s bune de nimic? Nu pot dormi fără ele. Știi câte probleme poate cauza insomnia?

— Bun, atunci fugi să iei pastila. Ne-ai dus la disperare tot căutând nod în papură. Orice-am spune, trebuie să ne contrazici.

Ca şi cum ar fi fost nevoit să facă un efort istovitor de dragul altora, Siroos s-a ridicat de la masă și a pornit pe culoarul strâmt dintre mese spre capătul vagonului.

— Bravo! m-a felicitat râzând mătușa Maryam. Numai tu poți vorbi așa cu el. Hai la masă cu noi să bem un ceai împreună.

M-am ridicat și am urmat-o. Somayeh, fiica lor în vârstă de doisprezece ani, stătea lângă tatăl ei. Chador-ul negru prins la spate cu un elastic îi ascundea exuberanța copilăroasă, dar era evident că nu suporta să fie acoperită. Bătea cu degetele în masă ritmul unei melodii auzite doar de ea și mișca ușor buzele, fredonând pentru sine versurile cântecului. Avea privirea ațintită pe fereastră; nu știu la ce se uita, dar părea că nu vrea să se întoarcă în compartiment. Meysam se lipise de geam și număra oile. Domnul Hamidi mi-a aruncat încruntată o privire, apoi a rămas cu ochii la ceașca de ceai, de parcă nu mai văzuse în viața lui un asemenea obiect. Am spus:

— Am băut deja ceai, mătușă. Dacă nu te superi, m-aș duce să văd ce face mama. Poate are nevoie de ceva.

*

Mama stă cu capul sprijinit de spătarul banchetei. Ridurile de pe gât îi sunt mai vizibile ca oricând. Se uită pe fereastră, Dumnezeu știe pe unde îi hoinăresc gândurile. Privind-o, o voce îmi răsună în minte, recitând:

„Privindu-te,

toată existența mea tremură.

De parcă aș vedea de la o fereastră

copacul meu singuratic acoperit de frunze,

căzut în febra galbenă a toamnei.

De parcă mi s-ar arăta o imagine

Pe valul confuz al apei curgătoare.“²

Şi scutur din cap. Nu trebuie să las gândurile negre să-mi strice momentele plăcute. Un foșnet îmi dă de știre că mama s-a trezit din reverie. Tresare de parcă abia acum și-ar fi dat seama că sunt lângă ea, dar mă prefac că nu observ.

— Ce scrii? mă întreabă.

Zâmbesc fără să-i răspund și fără să-mi ridic privirea din jurnal. Știe foarte bine ce fac. Arată foarte obosită.

— Cât mai e până ajungem? Simt că mă înăbuș.

— Nu mai e mult. Câteva ore. Vrei să-ți aduc un ceai?

— Nu, scumpo. Cu toaleta asta hodorogită, cum să mai beau ceai?

— Vin să te ajut, dacă vrei.

— Nu, nu vreau. Ajungem imediat, Doamne, ajută!

— Atunci încearcă să dormi puțin, ca să treacă timpul mai repede.

— Nu mi-e somn. Nu pot să adorm cu forța.

— Vrei să-ți citesc ceva?

— Ți se face rău dacă citești în mișcare.

— Nu, sunt obișnuită.

Am scos cartea din geantă și am început să citesc. După doar câteva pagini, vocea a început să-mi răsune straniu în cap. Ochii îmi ardeau. Spațiul și timpul s-au contopit și s-au îndepărtat. Cuvintele goneau în ritmul monoton al roților de tren. Mâna mi se înmuiase sub greutatea cărții. Am auzit-o căzând și am alunecat într-un tunel întunecos.

*

Încăperea era în penumbră, cu pereţi înalţi și ferestre invizibile și inaccesibile. Lumina murdară a lămpii înnegrite crea forme ciudate pe pereți. Într-un colț, câteva persoane stăteau de vorbă. Un copil obosit și plictisit a tras de sub pat o valiză mică şi verde și a început să apese cu degețelele încuietorile fără luciu. O durere ascuțită i-a străpuns carnea buricelor și și-a mușcat buzele. Ochii i s-au umplut de lacrimi. Când a reușit să deschidă valiza, un zâmbet victorios i s-a așternut pe buzele palide. Din valiză au început să zboare haine de hârtie. Șase chipuri îngrozite s-au întors spre copil. S-a auzit un țipăt. Pielea de pe cele șase chipuri a început să se întindă. Copilul s-a dat câțiva pași înapoi. Chipurile erau verzi acum. Aerul devenea tot mai greu. Nu e aer… nu e aer… nu e aer… nu este aer…

— Dokhi, draga mea! Trezește-te, mamă! Am simțit lovituri ușoare peste obraji, apoi furnicături și o căldură plăcută, care mi-a cuprins tot corpul. Unde e spray-ul? Unde ți-e geanta?

Am deschis ochii. Fața mi-era scăldată în lacrimi, sau poate transpirație. Am tras adânc în piept substanța pulverizată. Toți erau aplecați deasupra mea. Unchiul Mohsen mă privea furios, în ochii mătușii Maryam sclipeau lacrimi, Afsaneh îmi făcea vânt cu cartea transformată în evantai. Am închis ochii și am încercat să respir. De data asta am reușit. O voce din adâncul minții mi-a spus: „Poate data viitoare n-o să mai reușești“.

*

Umbrele se alungeau tot mai mult sub razele soarelui la asfinţit, iar trenul a început să încetinească. Prin fața ochilor îmi treceau clădiri, la început risipite ici-colo, apoi tot mai multe. Mă simțeam amețită. Întotdeauna mă cuprindea o stare de letargie și melancolie după crizele de astm. De-aș fi găsit un colț retras unde să plâng în voie! Îmi doream să mă cufund în entuziasmul și bucuria călătoriei, să mă simt liberă și voioasă, dar o mână nevăzută mă trăgea înapoi.

Ardeshir a deschis năvalnic ușa compartimentului. S-a prins cu mâinile de cadrul ușii, strecurându-și înăuntru doar capul îmbujorat:

— Ajungem imediat! Toată lumea și-a scos bagajele pe culoar. Voi ce mai așteptați?

S-a iscat o forfotă neobișnuită și întreaga atmosferă vibra de neastâmpăr. Mi-am pus geanta pe umăr, am luat valiza mare cu o mână și am strâns-o pe mama de braț cu cealaltă. Mătușa Maryam o ținea de celălalt braț. Mama se mișca atât de greu, încât mi se părea că se târăște şi are picioarele de lemn. A durat o veșnicie până am răzbit prin înghesuiala de pe culoar și am ajuns la ușa de ieșire.

Pe peron se formase un trenuleţ de valize, înșirate în fața unchiului Mohsen. Domnul Hamidi a trântit pe jos un geamantan mare și a spus gâfâind:

— Mohsen, ăsta e greu. Cheamă-l pe Siroos să ne ajute.

Siroos a întors capul în partea cealaltă.

— Îl duc eu, a spus unchiul Mohsen strângând din buze.

Afsaneh a dat fuga să-l ajute, apucând geamantanul de dedesubt. Am început să privesc iscoditor în jur. Mi-am reamintit toate fotografiile pe care le văzusem. Care din feţele de acolo semănau cu chipurile din imagini?

Bunica rămăsese cu ochii ațintiți în gol. Mătușa Maryam m-a întrebat în șoaptă:

— Ai pastilele ei la îndemână?

— Da. Am și o sticlă de apă.

— Mamă, dă-mi mâna! a spus unchiul Mohsen. Hai jos, nu poate lumea să treacă.

M-am uitat şi eu în direcția în care privea mama și am dat cu ochii de un grup de oameni. Mici, mari, femei şi bărbați de vârste diferite. Ultimele raze de soare îmi intrau în ochi și nu puteam să disting chipurile. I-am numărat, șapte, opt, nouă… zece, cu tot cu copii. Adulții au pornit spre noi, în timp ce copiii au rămas absorbiți în jocul lor. Ei să fi fost oare?

*

Prezentările s-au pierdut în iureșul nestăvilit de săruturi și plânsete ale mamei. O stropisem cu atâta apă pe față, încât nu-ţi mai dădeai seama dacă are gâtul și gulerul pline de apă, de lacrimi sau de transpirație. Am privit în jur – obrajii tuturor sclipeau umeziți de lacrimi. Chiar și necunoscuții care ne înconjuraseră își ștergeau ochii cu colțul batistelor. Stânjeniți de toată atenția iscată în jurul nostru, ne-am adunat și am ieșit din gară. Ne aștepta un microbuz frumos și curat, în care ne-am urcat toți, cu excepția unchilor, care mergeau cu mașina în fața noastră. Începea să se întunece. Eram atât de zăpăcită din cauza tovarășilor mei de drum, încât nu am mai văzut nimic în jur.

Vila era o clădire cu etaj, albă, cu ferestre spre mare. Curtea era împrejmuită de un gard viu scund și avea o portiță de fier de aceeași înălțime. Pavajul era presărat cu petice de gazon de un verde viu și proaspăt. Două șiruri de plopi înalți străjuiau aleea care pornea de la poartă și se termina la cele trei trepte ale terasei din fața casei. Tufe mari de liliac mov împodobeau grădina.

Pe terasa mare și primitoare din fața casei era o bancă lată de lemn lipită de perete și acoperită cu un pled. În fața băncii se afla o masă mare cu multe scaune. Încă nu apucasem să mă uit bine în jur când am fost conduși într-un hol mare.

În partea stângă a intrării era bucătăria, separată de camera de zi printr-o masă lungă și îngustă. Eram foarte obosită și scaunele neobișnuit de înalte aflate de o parte și de alta a mesei mă îmbiau să mă așez. Spațiul larg din partea dreaptă era ocupat de canapele și fotolii cafenii din piele și de o masă ovală. În față erau trepte largi care duceau la etaj.

— Am încercat să pun fiecare familie într-o cameră, a explicat unchiul Mohammad. Eu, Mehdi și Mahnaz avem camere la parter. Am privit ușile închise care dădeau spre hol. Ne-am gândit ca în cele trei camere de sus să stea Mohsen, Maryam și mama. Mergeți să vedeți dacă vă plac. Putem să le schimbăm, dacă vreți. Mama s-a prăbușit ostenită pe o canapea. Mamă, știu că ți-e greu să urci scările, dar camera de sus e cea mai bună din casă. Are vedere la mare și e foarte frumoasă.

— Nu, dragul mamii, e bine. Pot să urc.

— Mergeți să vă instalați, a spus mătușa Mahnaz. Duceți-vă geamantanele, spălați-vă pe mâini și pe față. Dacă vreți, faceți un duș și schimbați-vă hainele. Între timp, noi pregătim nişte gustări și răcoritoare. Veniți după aceea jos, să stăm cu toții în tihnă la povești.

Ce idee bună! Nu mai suportam nici o clipă toată agitația aceea din jur.

Camera mea și a mamei avea ferestre mari care dădeau spre mare și părea foarte confortabilă. Unchiul Mehdi ne-a pus valizele în fața ușii și a spus:

— Camera aceasta are baie proprie, am pregătit-o special pentru voi ca să-i fie mai comod mamei.

Am stat o vreme sub duș, m-am răcorit și m-am liniștit. M-am întors în cameră, mi-am luat jurnalul și, încă în halatul de baie, m-am întins pe patul de lângă fereastră. M-am întrebat unde-o fi mama. O voce din adâncul minții mi-a răspuns: „Ce-ți pasă? De ce să faci exces de zel? Toți copiii ei sunt aici și pot să aibă grijă de ea mai bine decât tine“. M-am răsucit pe burtă și am început să răsfoiesc jurnalul, când ușa s-a deschis zgomotos și în cameră a dat buzna Sanaz.

— Vai, câtă nonșalanță! a exclamat. Cum poți să stai tolănită așa? Acum ți-ai găsit să scrii? Hai, pregătește-te, toată lumea e jos. Cum zici că e mai bine, să-mi las părul despletit sau să-l prind?

— Ești frumoasă, îți stă bine oricum.

— Dar rochia? Arată bine?

— Da, dar parc-ai merge la o petrecere. N-ar fi mai bine să-ți iei ceva mai comod?

— Ai dreptate. Mă duc să mă schimb. Tu cu ce te îmbraci? Grăbește-te, ca să coborâm împreună!

— O să iau ceva pe mine şi gata. Du-te, vin și eu mai încolo.

Bravo ei, cât entuziasm! Pe mine, în schimb, mă cuprinsese un fel de neliniște. Aveam nevoie de timp. Trebuia să analizez în minte, pe îndelete, toate chipurile pe care le văzusem. Oare erau chiar atât de amabili și săritori pe cât mi-i imaginasem? Trebuia să rămân stăpână pe mine. Nu voiam să par sentimentală sau ipocrită. Cu excepția unchiului Mehdi, pe toți ceilalți îi vedeam pentru prima oară în viaţă. De altfel, nici pe Mehdi nu mi-l aminteam prea bine, doar câteva frânturi de imagini neclare cu un tânăr nevoit să fugă din țară.

*

Am coborât scările cu oarecare teamă și șovăială. Discuțiile au încetat brusc și toată lumea s-a întors spre mine. Prezentările au fost reluate, evident că tot ce se petrecuse în aglomerația din gară nu fusese de ajuns. Cu siguranță și ceilalți fuseseră la fel de buimăciți ca mine la prima întâlnire din gară, sărutând din reflex pe oricine le răsărea în față. Unchiul Mohammad s-a ridicat, a venit spre mine și m-a îmbrățișat cu căldură:

— Fata lui Habib! Ce mare te-ai făcut, ești domnișoară în toată regula!

Lacrimile sale mi se prelingeau pe gât. Toți tăceau și ne scrutau cu privirea. Mintea parcă mi se golise de gânduri şi îmbrățișarea lui îmi dădea o stare neașteptată de pace. Mi-am lipit capul de pieptul lui.

Mătușa Mahnaz a început să plângă înainte să ajungă lângă mine. M-a îmbrățișat rostind vorbe de alint cu o voce întretăiată de suspine. Tremura din tot trupul. Mi s-a făcut milă, aș fi vrut să-i spun să se calmeze. M-a sărutat pe obraji de mai multe ori, apoi s-a îndepărtat puțin și m-a privit lung. Nu-mi dădeam seama ce vrea să vadă. Ochii au început să-i sclipească.

— Doamne, ochii tăi… seamănă leit cu ai tatălui tău.

Pe toți i-au podidit din nou lacrimile.

Nu-mi plăcea să fiu motiv de jale și tânguială. Simțeam că fiecare fărâmă a ființei mele e analizată minuțios cu lupa. Toată lumea căuta un semn sau indiciu cât de mic, iar eu stăteam stânjenită sub apăsarea privirii lor. Nu știu dacă intenționat sau nu, dar unchiul Mehdi mi-a venit în ajutor și a spus râzând:

— Bună, frumoaso, mă mai ții minte? Unchiul Mehdi din Suedia, cunoscut poate mai bine ca hamalul care tocmai ți-a dus bagajele în cameră. A făcut o reverență ca un actor din filmele de epocă, mi-a sărutat mâna și m-a îmbrățișat. Apoi a făcut un semn spre băiețelul care se ținea de pantalonii lui. El e Danial, are opt ani. E mai tot timpul cu mine, spre deosebire de sora lui, care se ține mereu după mama ei.

I-am sărutat pe amândoi și am spus:

— Păcat că soția și fiica ta nu sunt aici.

— Of… Suntem despărțiți de cinci ani. Acum trăiește cu altcineva.

Mătușa Mahnaz m-a luat de mână.

— Hai să ți-l prezint pe soțul meu.

Domnul Shafaghi, soțul mătușii Mahnaz, era un bărbat în vârstă, înalt și chipeș, cu părul cărunt. Era îmbrăcat foarte elegant, deși hainele mi se păreau puțin neobișnuite – cred că nu mai văzusem decât în filme bărbați cu eșarfă la gât. S-a ridicat impozant. Când mi-a întins mâna, am remarcat mirosul foarte plăcut al apei de colonie.

Nici unul dintre noi nu îl mai întâlnise până atunci. Mătușa Mahnaz era căsătorită cu generalul Sattari când a plecat din Iran împreună cu fiul și fiica ei. Nu aveau să se mai revadă după ce și-au luat rămas-bun la aeroport. Generalul nu a mai apucat să-și urmeze familia la Paris și mătușa a rămas singură. Nici unul din noi nu știa prea bine ce se întâmplă în viața ei. Casa și toate bunurile din Iran le fuseseră confiscate, dar se zvonea că generalul reușise să scoată din țară, prin intermediul soției lui, toți banii și obiectele de valoare. Nazila și Nader erau deja mari când noi am primit vestea că mătușa devenise cea de-a treia soție a unui bărbat care avea deja câțiva copii de vârste diferite din căsătoriile anterioare. Cei mai, adică Sara, în vârstă de doisprezece ani, și Sam, de zece ani, locuiau cu ei. Nu înțelegeam cum un bărbat de vârsta lui poate să aibă copii atât de mici.

— Ei sunt Sam și Sara, a spus mătușa Mahnaz. Sunt de-o seamă cu Somayeh și Meysam ai lui Maryam, se pot juca frumos împreună.

Domnul Hamidi, soțul mătușii Maryam, s-a încruntat. Fără să-mi dau seama, am început să-i compar în minte pe copii, căutând o asemănare între ei, dar nu aveau nimic în comun. Sam și Sara și-au spus ceva în franceză, apoi au ieșit nepăsători din cameră. Somayeh și Meysam i-au urmărit nedumeriți cu privirea. Prefăcându-se că nu dă prea mare importanță gestului lor, mătușa Mahnaz a ridicat din umeri și a continuat.

— Nader, hai să ți-o prezint pe verișoara ta.

Un tânăr înalt s-a ițit din spatele computerului. A făcut câțiva pași în față și a spus, cu un accent aparte:

— Încă o verișoară?

Am vrut să dau mâna cu el, dar el m-a apucat de mâna întinsă, m-a tras spre el și m-a sărutat pe obraz. Am simțit că mă înroșesc.

— Da, te recunosc! Dokhi, nu? Ești mai frumoasă decât în poze.

Toată lumea a început să râdă. I-a spus apoi mamei lui câteva cuvinte în franceză și mătușa Mahnaz a tradus:

— Spune că semeni cu Nazila.

La auzul numelui, mama și-a amintit că mai are o nepoată.

— Chiar așa, unde e Nazila? N-a venit?

— E într-o călătorie cu prietenul ei. Le place să meargă în drumeții, să cutreiere Europa cu rucsacul în spate.

Am observat că ochii lui Sanaz s-au umplut de invidie, iar ai lui Siroos au scăpărat de mânie.

— Slavă Domnului! a exclamat mama pe un ton vesel. Nu ne-ai spus că ai măritat-o.

— Nu, mamă, nu am măritat-o.

Domnul Hamidi a clătinat din cap și a spus pe un ton înțepător:

— A zis că e cu prietenul ei. Nu cu soțul ei.

Mătușa Maryam, maestră în absolvirea păcatelor și aplanarea conflictelor, s-a grăbit să intervină:

— Mamă, sunt logodiți, vor face și nunta mai încolo.

Domnul Shafaghi a dat să spună ceva, însă vocea puternică a unchiului Mohammad a făcut ca toate privirile să se întoarcă spre el:

— Iată-l și pe Michael!

— De ce-i zici Michael? a protestat mama. Nu-l cheamă Darius? Noi așa îi spunem.

— Atunci era vorba să ne întoarcem în Iran, dar situația s-a schimbat, la fel și planurile noastre. Numele iranian îi crea probleme acolo și ne-am obișnuit să folosim al doilea prenume, Michael. Hai, fiule, vino să-ți prezint pe cineva.

Acesta i-a răspuns:

— I have seen all of them.

Unchiul a continuat în persană:

— Nu, pe Dokhi n-ai cunoscut-o încă. Hai! Ea e Dokhi, fiica răposatului meu frate Habib.

Mi-a întins mâna și a spus pe un ton foarte ceremonios:

— How do you do.

L-am privit curioasă. La fel ca toți ceilalți, avea un chip familiar. Părea să aibă în jur de treizeci și doi, treizeci și trei de ani. Asemenea unchilor, părul din față i se rărise și fruntea îi părea neobișnuit de înaltă. Nu moștenise de la mama lui americancă decât o culoare mai deschisă decât a noastră. Ai fi zis că se dăduse cu o soluție de albire și pielea, părul și ochii ar fi căpătat o nuanță ușor mai deschisă. Nu puteam să-mi dau seama dacă era nepăsător sau timid. Oricum, nu a mai scos nici un cuvânt, iar eu m-am mulțumit să dau din cap. Un băiețel de vreo cinci ani a venit în fugă spre el și l-a luat de mână.

— El e Nick, a spus unchiul Mohammad pe un ton vesel. Fiul lui Michael.

L-am mângâiat pe cap și am zis:

— A, n-am știut că Michael s-a căsătorit și are copii.

Mătușa Afsaneh a spus pe un ton ușor sarcastic:

— Pe cuvânt că nici noi n-am știut.

— Nici el nu știe, a râs unchiul Mohammad. Adică, nu s-a căsătorit. A locuit o vreme cu prietena lui, au avut împreună copilul, dar apoi s-au despărțit.

Noi, cei veniți din Iran, am clătinat din cap cu zâmbet forțat, prefăcându-ne că înțelegem situația și că nu-i dăm importanță. Doar mama a mormăit printre dinți:

— Bietul copil! Și cu certificatul de naștere ce-au făcut?

Mătușa Maryam dădea semne de agitație. Simțeam că o deranjează faptul că se discută de față cu soțul ei asemenea lucruri ilicite. S-a grăbit să schimbe subiectul:

— Ce vreme superbă! Haideți să ieșim pe terasă.

Mătușa Mahnaz i-a ținut isonul:

— Ce idee bună! Ajutați-ne să ducem mâncarea afară ca să nu fie nevoie să ne tot întoarcem înăuntru.

Scaunele au fost date la o parte. Mama s-a așezat pe bancă. Unchiul Mehdi a luat-o pe după umeri și și-a sprijinit capul de ea. Unchiul Mohammad se așezase în fața ei și o sorbea cu drag din priviri. Mătușa Mahnaz i-a pus două perne la spate și s-a așezat lângă ea. Pesemne își stabiliseră dinainte locurile. Noi, ceilalți, ne-am tras niște scaune și ne-am așezat în jurul lor. Eram fascinată de privirea plină de iubire a mamei și de atitudinea copiilor săi care, deși oameni în toată firea, păreau să tânjească după afecțiunea ei asemenea unor prunci.

Mătușa Maryam a aruncat o privire în jur și a spus:

— Ce frumos e aici! Cum ați găsit locul ăsta?

— Sunt firme care se ocupă de asta, i-a răspuns unchiul Mohammad. Le spui ce te interesează și ei îți recomandă diverse locuri. Am zis că, dacă vin toți, o să fim douăzeci de persoane, deci ne trebuie cel puțin șase, șapte camere, câte una pentru fiecare familie, plus o cameră de zi unde să ne adunăm cu toții și o terasă frumoasă, cu vedere la mare, să fie pe placul mamei.

— Chiar ai găsit un loc minunat. Dar Dumnezeu știe cât o fi costat…

Afsaneh s-a foit pe scaun.

— Cine are bani are și mâna largă. Pentru străini e o nimica toată, ei au o grămadă de bani.

Cei plecați în străinătate au privit-o cu uimire, ca și cum ar fi spus ceva bizar.

Unchiul Mohammad s-a întors spre mama:

— Cum mai stai cu sănătatea, mamă? Ai făcut analizele de care ți-am zis?

Mătușa Maryam a început să dea raportul, așa cum făcea de fiecare dată când o duceam pe mama la doctor:

— Da, a făcut analizele. Rezultatele și imaginile sunt la Dokhi. Dar să știi, frăţioare, că nu se simte prea bine. O dor toate și nici nu are grijă de ea, nu-și ia medicamentele la timp. Cât suntem aici, trebuie să faci ceva în privinţa asta.

— Păi ce, sunt o mașină stricată ce trebuie reparată? Nu, Mohammad dragă, n-am nimic, e doar bătrânețea. Ăștia se agită prea mult.

— Dar dumneata nu ești bătrână, mama. Ești la fel de frumoasă și încântătoare ca pe vremuri.

Mi s-a părut că mama s-a îmbujorat puțin. Chiar arăta mai tânără decât cu câteva ore în urmă. Atmosfera era plină de iubire și căldură. Până și Siroos cel veşnic morocănos era pașnic și zâmbitor. I-au pomenit cu dor pe bunicul și pe Habib și toată lumea a vărsat din nou lacrimi. Mi-am simțit inima grea amintindu-mi de bunicul, dar Habib nu înseamnă pentru mine decât un chip desprins din puținele fotografii pe care mi le-au arătat.

S-au întors apoi la vremea copilăriei, la casa veche cu havuz albastru și peștișori roșii, la florile de cireș care umpleau grădina primăvara. La înghețata cumpărată de la vânzătorii ambulanți care cutreierau aleile în serile de vară. Subterfugiile folosite pentru a scăpa de somnul de după-amiază și supărarea celor mari din cauza asta. Prima zi de școală, cu haine noi, guler alb și emoții cât cuprinde. Iernile când zăpada acoperea copacii din grădina adormită, iar apa din havuz căpăta sclipiri de gheață. Căldura moleșitoare care-ţi cuprindea picioarele înghețate când te întorceai de la școală. Primele semne ale venirii primăverii, când răsărea grâul pus la încolțit pentru Nouruz³, masa haft sin⁴, cumpărăturile, hainele noi, forfota voioasă de pe străzi. Curățenia sclipitoare, ordinea și liniștea din casă după ce se termina în sfârșit harababura dereticării generale. Chaharshambeh soori⁵, când puteai să te descotorosești dintr-odată de toate poznele adunate de-a lungul anului, să aprinzi focuri uriașe și să sari peste ele împreună cu ceilalți copii din familie și din vecini, să cânți cântece, să-ți ascunzi fața în chador-ul mamei și să mergi din casă-n casă bătând cu linguri în castroane, fără să te dai bătut până nu primeai ceva. Șterpelitul cu nerușinare de fructe și dulciuri ascunse în dulapuri închise. Momentul fericit când plecau musafirii și părinții îi petreceau până la ușă, oferindu-ţi prilejul de a-ți umple buzunarele cu dulciurile rămase pe masă, departe de privirile mustrătoare și consecințele neplăcute. Excursiile în afara orașului pentru a izgoni ghinionul în cea de-a treisprezecea zi⁶. Meciurile de volei pe care fiecare echipă susținea că le-a câștigat. Vacanțele de vară la țară și culesul de dude. Leagănele prinse de cele mai înalte crengi. Căzăturile. Capetele sparte. Rănile ale căror cicatrici încă se văd. Drumețiile pe munte cu încălțăminte nepotrivită. Mersul la ușa casei fetei din vecini sub pretextul recuperării mingii care cădea mereu în curtea lor. Examenele din primul, al doilea și al treilea trimestru. Copiuțe nevinovate. Priviri pe furiș spre foaia colegului studios. Mustrările supraveghetorului. Tragedia de a fi dat afară din clasă. Pozne, stricăciuni, certuri, bătăile mamei, evadările. Ciondăneli, împăcări și mii de alte povești. Întâmplări care fuseseră poate înspăimântătoare sau amare la vremea lor, dar, văzute acum, de după perdeaua timpului, păreau pline de dulceață și de farmec.

Auzisem majoritatea poveștilor de nenumărate ori, dar îmi făcea plăcere să le ascult iar, mai ales că cei plecați în străinătate stâlceau uneori cuvintele sau aveau un accent amuzant. Ascultam, râdeam, dar nu găseam nimic de spus. Amintirile mele unde sunt? Ce s-a întâmplat cu copilăria mea? Care au fost bucuriile mele?

În noaptea aceea am mers toți la culcare copleșiți de iubire, toropiți de plăcerea revederii, obosiți după drumul lung și relaxați după sosirea într-un loc atât de frumos. După atâta neliniște și agitație, bunica s-a cufundat într-un somn adânc și a ratat rugăciunea din zori. Pentru mine, noaptea a trecut fără nici un coșmar. Era ca și cum mi s-ar fi luat o povară de pe umeri și aș fi devenit atât de ușoară, încât puteam să zbor.

1. În islam, rude de sânge între care este interzisă căsătoria. Conform legislației iraniene, femeile trebuie să își acopere capul în prezența oricărei persoane de sex masculin care nu intră în această categorie.

2. Fragment din poezia „Efemer“ de Forugh Farrokhzad, în Forugh Farrokhzad, Să dăm crezare începutului de anotimp rece, ediție, traducere, prefață, antologie critică, repere biografice, note și comentarii de Gheorghe Iorga, Editura Tracus Arte, București, 2015.

3. Anul Nou iranian, care începe odată cu echinocțiul de primăvară.

4. În Iran, tradiție de Anul Nou care constă într-o masă pe care se așază, pe lângă alte obiecte simbolice, șapte alimente care încep cu litera „s“ (sin).

5. Ultima zi de miercuri a anului iranian, sărbătorită prin aprinderea de focuri peste care oamenii sar pentru a rămâne sănătoși în noul an.

6. A treisprezecea zi din an, care marchează încheierea sărbătorilor de Nouruz și trebuie petrecută în natură pentru a alunga ghinionul.