© 2013 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3866-6

ISBN PDF: 978-973-46-3867-3

ISBN print: 978-973-46-3689-1

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

NADIA ANGHELESCU (n. 27 aprilie 1941, Hărţăgani, jud. Hunedoara). Termină liceul la Carei şi Facultatea de Filologie (arabă-română) la Universitatea din Bucureşti (1962). Doctor în filologie (1971) cu o teză de lingvistică. De la terminarea studiilor până la pensionare a fost cadru didactic al Facultăţii de Filologie (apoi de Limbi Străine) a Universităţii din Bucureşti: profesor (1991), şef al Catedrei de Limbi Orientale (1977-1994), director al Centrului de Studii Arabe al Universităţii (1994-2009). A predat cursuri de antropologie lingvistică arabă la Institutul Pontifical de Studii Arabe şi Islamologie de la Roma (1991), la Collège de France din Paris (1992), la Ecole Normale Supérieure din Paris-Fontenay-aux-Roses (1999) şi la Université Lyon III „Jean Moulin“ (2001-2002). A publicat nouă volume, între care Limbaj şi cultură în civilizaţia arabă (1986; tradus în Italia – Silvio Zamorani, Torino, 1993 – şi Franţa – L’Harmattan, Paris, 1995, reeditat în 1999 şi 2002), Orientalistica şi dialogul culturilor (în arabă, Sharjah, 1999) şi Identitatea arabă. Limbă, istorie, cultură (Polirom, Iaşi, 2009).

În loc de prefaţă

Acum aproape doi ani am început să-mi scriu memoriile (!). M-am oprit după o pagină şi ceva (vezi mai jos) pentru că aveam alte treburi şi pentru că m-au cam speriat un control la doctor şi mica operaţie care a urmat, ceea ce mi-a schimbat priorităţile pentru o vreme: controale la doctori, informaţii căutate pe internet şi la prieteni, ideea că trebuie să ne schimbăm stilul de viaţă. Mi-a prins foarte bine că M. a fost alături de mine tot timpul, că am căutat împreună vreme de câteva luni casa la ţară în care urma să ne petrecem vara lui 2010 şi verile care vor urma. Începutul n-a fost uşor acolo, dar curând am binecuvântat clipa în care ne-am hotărât să ne aşezăm într-un sat de deal, cu prieteni în apropiere, cu vecini cumsecade, cu grădină cultivabilă, spre marea noastră bucurie. Zilele de naştere ale membrilor familiei lărgite au fost petrecute în 2011 la Măneciu, inclusiv cei şaptezeci de ani ai soţului meu şi ai mei. La sfârşitul lunii aprilie a anului acestuia (2011), acolo am primit vestea că mi s-a pregătit un volum omagial (Festschrift Nadia Anghelescu) de către colegii mei din ţară şi din străinătate şi că o sărbătorire la facultate se pregătea pentru a doua zi, toate neaşteptate şi cât se poate de emoţionante. Sărbătorirea a fost şi un prilej de evocări ale începuturilor mele întru ale arabisticii, şi din nou m-am gândit că ar trebui să scriu despre toate acestea.

Am petrecut la ţară mare parte din vara care tocmai a trecut: am mai fost o săptămână la Paris în septembrie, cu M., o vizită plăcută, de care îmi voi aminti. Acum suntem în octombrie 2011, am o stare de spirit bună şi una fizică acceptabilă, aşa că încep din nou să scriu despre mine şi despre ai mei, cu speranţa că de data aceasta voi reuşi să merg mai departe.

Acum ştiu cam cum vor arăta „amintirile“ mele. Nu vor urma o strictă succesiune cronologică, ci se vor delimita în funcţie de zilele în care scriu. Sunt nişte amintiri „datate“ care se încadrează într-o schemă de jurnal. De aceea titlul va fi Mic jurnal cu amintiri, deşi ar fi putut să fie şi Călătorind între două lumi. M-am înscris la secţia de arabă, la Universitatea din Bucureşti, la vârsta de 16 ani, iar de atunci călătoresc mereu, mai mult cu gândul, ce-i drept.

24 noiembrie 2009: începutul

M-am trezit de dimineaţă cu gândul că trebuie să încep azi să scriu despre mine, despre viaţa mea de acum şi de odinioară. Pentru mine, în primul rând.

Vreau să pun ordine în amintirile mele, în existenţa mea de acum, pentru că am început să uit şi nu vreau să mă las pradă acestui semn de bătrâneţe fără să schiţez măcar un gest. Ieri seară eram cu Ilinca şi am vrut să-i spun ceva despre gutuie, dar nu mi-a venit în minte decât că începe cu „G“ şi că este un fruct cu miezul tare, care se coace toamna târziu. Mi se întâmplă des acum, uit din lucrurile cele de toate zilele, dar nu le uit, sau le uit mai puţin, pe cele de cultură, mai ales din cultura mea de adopţie, cea arabă. Îmi place ce fac acum: scriu un articol despre echivalenţii în arabă ai englezului self şi am strâns atâta material, că aş putea începe o carte. Regăsesc bucuria descoperirilor din anii de început ai cercetării în lingvistică (anii ’70-’80), când mi se părea că lucrurile se aranjează în mintea mea ca să mă facă să uit de necazuri şi să mă răsplătească pentru eforturi.

Poveştile mele s-ar putea să le intereseze şi pe fetele mele mai târziu, aşa cum mi s-a întâmplat mie, la mulţi ani după moartea mamei mele, când mă durea, pur şi simplu, că n-am ştiut destule lucruri despre copilăria ei, despre bunica ei de la Găvana, cea care a crescut-o, despre bunic, dacă va fi existat vreunul cunoscut de mama.

Sunt tot felul de schimbări în viaţa mea din această perioadă: de la 1 octombrie am statutul de pensionară, lucru pe care nu l-am simţit încă aproape deloc, în primul rând pentru că cerusem de acum un an pensionarea, dar nu mi s-a aprobat atunci, iar acum nu am încă hârtia care să consfinţească noul meu statut şi nici o existenţă care să mi-l justifice. Mai am un curs la facultate, două ore pe săptămână, am ore la Şcoala Doctorală, am doctoranzi, citesc şi scriu ca şi până acum. Dezamăgirile le-am trăit dureros înainte, acum doi ani, când am început să iau Xanax, la fel ca mulţi din jurul meu.

Nu mai iau Xanax de vreo câteva luni pentru că m-am trezit cu tensiune destul de mare şi mi s-a părut că Xanaxul nu se potriveşte cu medicamentele pe care le iau. De la supărări de ochi (vedeam astă-vară, seara la mare, un fel de descărcări electrice cu unul din ei) la descoperirea tensiunii crescute şi, de aici, la descoperirea calculilor biliari a trecut destul de puţină vreme. Acum douăsprezece zile am făcut operaţia de colecist şi, dincolo de micile necazuri provocate de urmările primei mele operaţii de la vârsta matură, am un fel de stare de exaltare, probabil obişnuită în asemenea împrejurări.

Am sentimentul că fac unele lucruri pentru ultima oară. Aseară am fost la o recepţie, după ce multă vreme am refuzat invitaţii venite din alte părţi. În loc să mă refugiez în ritualuri, le evit cât pot, pentru că nu mă pot opri să nu mă întreb la ce (îmi) serveşte. Nu evit oamenii, dar îi aleg mai cu grijă pe cei cu care chiar doresc să mă întâlnesc. Încercăm să ne plimbăm în fiecare zi, iar acum sunt zile de toamnă dintre cele mai frumoase pe care le-am trăit. Acasă vorbesc mult, M. mă ascultă atunci când are timp şi mă răsfaţă în toate felurile (de ieri se află la Paris). Stau mult în pat, pentru că nu pot sta mult în picioare şi nici pe scaun nu pot sta o zi întreagă, aşa cum făceam odinioară. Nu mai văd chiar bine şi nu mai pot citi mult. Pomenesc mereu vorbele lui Timotei Cipariu, cel care a învăţat araba singur acum aproape două secole şi care punea orbirea lui pe seama „literelor celor arăbiceşti“. Probabil că la mine s-ar fi întâmplat şi altfel, fără literele arăbiceşti, dar este mai nobil să zici că ţi-ai pierdut vederea „de prea multă învăţătură“.

13 octombrie 2011

M-am născut dintr-o uniune improbabilă, cum ar zice unii. Tatăl meu, Emanuil Pop, era ardelean, născut într-un sat care se chema Moara Banfi, unde se ajungea pe un drum lateral, care se deschidea din şoseaua ce lega comuna Santău de orăşelul Tăşnad, situat nu foarte departe de graniţa cu Ungaria. Era o mică aşezare care se constituise în jurul unei mori, dezafectată pe vremea când am trecut eu prin sat, adică prin anii 1954-1955. Cum de s-a născut tatăl meu acolo nu ştiu, pentru că părinţii lui au trăit, iar el şi fraţii lui au crescut într-o comună ceva mai mare, Blaja, cred, tot în zonă, adică relativ aproape de Tăşnad.

Bunicul meu era învăţător, cu o droaie de copii: tata spunea că s-au născut vreo 14, că mereu găsea câte un copil mic atunci când se întorcea de la şcoală, de la Zalău. Poate că exagera, oricum n-au ajuns la maturitate decât vreo şapte, după câte ştiu. Ca şi tata, fetele din familie au rămas în zonă, s-au măritat, dar numai una a avut copii, cea care a locuit mai departe de noi şi pe care am văzut-o mai rar (mătuşa Otilia). Celelalte două, cea mai bătrână (mătuşa Livia) şi cea mai tânără dintre surori (mătuşa Salustia), au fost foarte apropiate de familia noastră. O soră vitregă, mătuşa Paulina, a apărut în viaţa mea târziu, când eram studentă la Bucureşti. Doi dintre fraţi au plecat în Valea Jiului: pe unul, muncitor miner acolo, l-am cunoscut pentru că a venit o dată în vizită la noi, pe când aveam eu vreo 10 ani; i-am cunoscut mai târziu şi copiii, pe care i-am vizitat la Petroşani, plecând de la Bucureşti, în împrejurări pe care le voi relata, poate, mai târziu. Alt frate al tatălui meu, subinginer tot în Valea Jiului, a murit tânăr, lăsând în urmă o soţie tânără, frumoasă şi cochetă, dar fără vreo meserie, şi doi copii, Eugen şi Eugenia.

Băiatul a fost adus de tata la noi după moartea fratelui său, în satul din Ardeal în care ne-am întors după refugiu, şi a crescut cu mine până după ce s-a născut fratele meu şi greutăţile familiei noastre s-au înmulţit. Mama lui, rămasă cu o pensie de urmaş, a acceptat cu oarecare greutate să-l ia la ea, după ce s-a dezinteresat total de el cât a stat cu noi. Ba nu: a venit să-l vadă o singură dată, o doamnă tânără, subţire, îmbrăcată într-o rochie de mătase, care nu părea că înţelege ce i se întâmplă.

După plecarea lui Eugen, regretată de toţi, de-a lungul anilor am încercat în toate felurile să-l găsim, fără succes. Durerea de a-l fi pierdut din vedere mă apasă şi acum, la bătrâneţe.

Tatăl meu a fost învăţător, director de şcoală prin satele prin care a trecut şi în care a lăsat el însuşi şcoli. A devenit profesor, ca şi mama, când noi eram mari (eu, în ultimii ani de liceu), după cursuri la fără frecvenţă care presupuneau lungi stagii de vară la Cluj, iar pentru noi, vacanţe la mătuşa Livia de la Tăşnad. Tata era un bărbat frumos, nu numai pentru mine: nu prea înalt, cu ochi de un albastru foarte pur, un nas „grecesc“, după cum spunea el, poate puţin cam mare. Avea o voce plăcută, cânta şi la vioară, dansa la petreceri aşa cum învăţase el la Şcoala Normală, adică într-un stil pentru noi vetust, ţinându-şi partenera la oarecare distanţă. Poate pentru că gustase de copil sărăcia, era darnic, chiar risipitor când era vorba de mine şi de fratele meu, de oaspeţii de care era mereu casa plină. Era foarte muncitor, dar cam „ticăit“, cum zicea mama, adică încet. Fuma mult, stătea câte o noapte întreagă să-şi pregătească un referat sau o conferinţă pe care mama le termina în două ceasuri.

Familia toată aşteptase ca el să termine Şcoala Normală pentru a-şi ajuta fraţii. Acest lucru s-a şi întâmplat, adică şi-a ajutat fraţii în primii ani după ce devenise învăţător. Mi se spusese că trimitea bani acasă, la părinţii cu o droaie de copii, şi mai ştiam, de pildă, că tatăl meu cumpărase o parte din mobila de zestre pentru mătuşa mea Livia, cea mai în vârstă dintre surori, care, ocupată să-şi crească fraţii mai mici, s-a măritat târziu „după un văduvoi cu doi copii mari“. „Văduvoiul“ („Vasile, fie iertat“, cum zicea ea) era un învăţător foarte respectabil, după cum mi-am dat seama mai târziu, când am văzut în podul mătuşii de la Tăşnad resturile unei foarte serioase biblioteci în care se oglindeau strădaniile acelor mici intelectuali ardeleni de a păstra cultura românească în vremuri nu tocmai prielnice, dar şi respectul pentru cultura maghiară, pe care unchiul meu părea că o asimilase la perfecţie. De altfel, şi mătuşa Livia, ca şi tata, vorbea foarte bine ungureşte.

Tata era învăţător la şcoala românească din satul Cheşereu, în apropiere de Valea lui Mihai, şi făcea curte, după câte mi s-a spus, unei bogate fete unguroaice atunci când a venit în sat o învăţătoare din „Vechiul regat“, care făcuse Şcoala Normală la Bucureşti. Cum a ajuns mama tocmai într-un sat din nordul Ardealului, după ce se născuse la Găvana (azi, cartier al Piteştiului), este o poveste lungă, pe care n-am putut s-o reconstitui în toate detaliile, şi-mi pare rău. Bunica mea („mama mare“, cum i-am spus), născută la Găvana, fusese adusă de tânără în Bucureşti, într-o familie bogată, a unor fruntaşi liberali despre care am aflat mai multe în ultimii ani, când le-am căutat numele pe internet. Nu ştiu ce a făcut ea exact în această familie, cred că a făcut de toate şi, mai ales, că mai târziu era femeia de absolută încredere, care avea în mâna ei toate cheile. Era tratată cu un respect despre care ea îmi spunea poveşti şi de care şi eu am putut să-mi dau seama când am venit în Bucureşti şi unii membri ai acestei familii mai trăiau încă (printre ei, naşa mea, Teodora Sghibartz, cea care m-a botezat în Bucureşti, la biserica greco-catolică, şi mi-a dat şi numele de Teodora).

Această bunică a mea era deşteaptă, aprigă şi, probabil, destul de frumoasă în tinereţe, aşa că mulţi nu băgau de seamă că nu ştia să scrie şi să citească. Din poveştile ei am înţeles că s-a îndrăgostit de ea un armean, negustor venit din Turcia, care, printre altele, i-a făcut hatârul s-o ducă cu trăsura de la Bucureşti la Găvana, satul ei natal, unde i-a lăsat cu gura căscată pe cei de acolo când a descins ca o mare doamnă. Este singurul lucru concret pe care mama mare mi l-a povestit despre acest bărbat care a trecut prin viaţa ei când ea avea vreo 18 ani. Numai că armeanul a lăsat-o gravidă şi, după spusele ei, a plecat la război, de unde n-a mai venit, aşa că mama mea s-a născut – în ianuarie 1918 – fără tată, dar cu amprenta acestui părinte dispărut: era foarte brunetă, cu un păr negru cum n-am mai văzut şi cu un nas armenesc tipic.

Nu ştiu dacă bunica mea credea cu adevărat că „tatăl Anetei (Aneta era mama mea)“ s-ar putea întoarce sau a brodat toată viaţa ei ulterioară pe această temă. Cu mine nu prea îndrăznea să vorbească despre bărbatul care o să revină bogat de pe tărâmurile unde plecase, pe mine mă ştia cam ironică, dar i-a spus o dată fratelui meu că s-ar fi şi întors. Nici fratele meu şi nici altcineva nu l-au văzut atunci pe bunicul armean, dar cei din jurul bunicii mele ştiau despre el, cel puţin din poveştile ei. Oricum, ştiu că mama mare îi cultiva pe armeni: avea, de exemplu, în Bucureşti o vecină cu care era în relaţii foarte bune, atât de bune încât aceasta mi-a vândut destul de ieftin mie, studentă (e drept, cu bursă republicană), un inel de aur cu pietre, foarte frumos şi discret, pe care l-am purtat la ocazii toată tinereţea mea şi mult după aceea. „Armeanca“ mi-a spus că, dacă voi fi silită vreodată să-l vând, să ştiu că face dublul sumei pe care am plătit-o eu. Nu l-am vândut, pentru că altul nu am avut în vremea tinereţii, iar când am avut mai multe, mult mai târziu, nu mi se părea că mi se potriveşte vreun alt inel.

Mama mare şi-a dus copilul la ţară, unde trăia mama ei, şi a continuat să muncească în Bucureşti pentru ea şi pentru copil, după cum mi-a spus mai târziu. La Găvana a făcut mama clasele primare: elevă bună, citea cu pasiune şi mergea la Piteşti să-şi cumpere reviste de cum avea un ban: „Te face mă-ta profisoară“, îi spunea bunica ei. Mama chiar a devenit profesoară, dar nu pentru că ar fi dorit bunica mea acest lucru.

De fapt, mama mea n-a iertat-o pe mama mare că a ţinut-o departe de ea, mai ales că a aflat că, între timp, trăia cu un bărbat mai tânăr cu nouă ani decât ea. Cu acest „nenea Traian“, cum îi spuneam noi, mama mare a trăit până la sfârşitul vieţii şi, cum devenise bisericoasă, spre final s-a şi căsătorit cu el, aşa încât pot spune că am asistat la nunta bunicii mele. Nenea Traian era un om bun, cred, o iubea pe mama mare şi ne iubea şi pe noi, dar era un om tare simplu la minte. La venirea mea în Bucureşti era vânzător la un magazin de dulciuri, dar n-a făcut faţă acolo multă vreme. Înainte de pensionare era portar, cred, la un liceu din apropiere. Mama mea, atât de deşteaptă, n-a putut înţelege niciodată cum a acceptat mama ei să trăiască cu un astfel de om. De aceea, a fost bucuroasă când a fost acceptată la Şcoala Normală „Elena Doamna“ (un internat pentru fete orfane şi sărace), într-o perioadă pe care a evocat-o întotdeauna în faţa mea cu nostalgie.

După terminarea şcolii, mama a primit un post în Bucureşti, la o şcoală comercială, probabil nu numai pentru că fusese o elevă bună, ci şi datorită intervenţiei familiei Penescu. Pozele mamei din perioada respectivă, făcute pe stradă, în Bucureşti, arată o femeie tânără, brunetă, cu un corp frumos, elegantă, care arăta mulţumită. Probabil că nu era, din moment ce a plecat urechea la vorbele unui fruntaş socialist din acea vreme, care frecventa familia Penescu şi care i-a spus ceva de genul: „Ce cauţi dumneata aici, domnişoară, în loc să mergi la ţară, în Ardeal, să luminezi poporul?“. Aşa că mama a plecat cât de departe a putut, în nordul Ardealului, să lumineze copiii ardeleni şi să-l întâlnească pe cel care avea să devină tatăl meu.

Am o fotografie a părinţilor mei din vremea când s-au logodit, una foarte tradiţională, cu mama stând jos, pe un scaun, şi cu tata în picioare, lângă ea. Arată frumoşi şi fericiţi, fericiţi cum au fost în toate zilele pe care le-au trăit împreună. Dar vremurile erau grele, părinţii mei au fost curând obligaţi, din cauza războiului şi a cedării Ardealului, să se refugieze într-un sat din judeţul Hunedoara, unde m-am născut eu. Satul se cheamă Hărţăgani şi unii răi au făcut glume pe seama originii mele, cum că ar veni de la „harţă“. Peste mulţi ani l-am întrebat pe unul dintre cei mai mari specialişti ai noştri în etimologii, Andrei Avram, dacă nu ar putea să-mi propună un etimon mai demn pentru satul meu, Hărţăgani, şi, după ce a meditat puţin, a spus zâmbind: „poate harţag“!

Nu era arţăgos satul meu de baştină, dar era foarte sărac. Se cânta de pe atunci, pe versurile populare în zonă:

Munţii noştri aur poartă

Noi cerşim din poartă-n poartă.

Iar mama îmi cânta pe vremea aceea şi mai târziu:

M-am născut într-un bordei

Învelit cu paie

Doinitor mi-a fost un tei

Leagăn o copaie.

Tata plecase la război, era frig şi foamete, m-am îmbolnăvit de pneumonie şi vecinii o sfătuiau pe mama să se gândească la sicriu. N-am murit, dar am rămas destul de fragilă. Mama m-a dus în Bucureşti să mă boteze acolo, pentru că tata ţinea să fiu botezată greco-catolică, iar mama, ortodoxă, ţinea să-i facă pe plac tatei. M-a mai dus şi mai târziu la Bucureşti, tot de la Hărţăgani, ca să mă opereze de polipi şi amigdale. Mama mea, dar şi mama mare şi nenea Traian mi-au povestit că, la Bucureşti, lumea întorcea capul după mine: blondă, foarte blondă, cu părul ondulat, cu ochi albaştri şi cu gene negre, făceam, probabil, impresie. Nimeni nu credea că eram fata mamei, o brunetă cum nu se vedea des. Şi pozele de la Hărţăgani arată o fetiţă firavă, blondă şi frumuşică.

Am aflat mai târziu că mătuşa mea Salustia, cea mai mică dintre surorile tatălui meu, venise la noi, în refugiu, probabil după moartea tatălui ei şi bunicului meu. A stat la noi acasă şi apoi a fost trimisă la internat, într-un orăşel din apropiere, unde, prin grija părinţilor mei, a făcut atâta şcoală câtă i-a trebuit ca să lucreze până la pensionare ca dactilografă, la Tăşnad şi apoi la Carei, unde am ajuns şi noi mai târziu. N-a avut copii şi ne-a răsfăţat pe noi cât a putut din modestul ei salariu: spunea mereu că fără părinţii mei n-ar fi putut învăţa nimic. Nu mi-o amintesc din perioada cât a stat la Hărţăgani, dar am văzut o fotografie care arăta o adolescentă blondă, frumoasă. Mai târziu s-a măritat cu fiul vitreg al mătuşii Livia, unchiul Ilarie, un om bun, dar cu mari probleme de sănătate. Poate că a regretat în sinea ei că nu s-a măritat cu un frumos căpitan care i-a făcut curte la Tăşnad, orăşelul în care ea a locuit o vreme.

De altfel, nu am multe amintiri de la Hărţăgani, pentru că am plecat de acolo când aveam patru ani. Momentul în care am avut prima oară „conştiinţă de sine“ l-aş situa acolo, cu un an sau doi înainte, când m-am „trezit“ pe malul unui pârâu. Apoi îmi mai amintesc drumul de întoarcere din refugiu, cu multe trenuri în care am călătorit, unele de marfă, cu un tren în care erau soldaţi ruşi care m-au luat pe geam în vagonul lor, în vreme ce părinţii mei se chinuiau să urce prin capătul vagonului, cu cele două geamantane în care îşi purtau toată averea.

14 octombrie 2011

Întorşi din refugiu, părinţii mei au primit post în comuna Santău, judeţul Sălaj, nu foarte departe de satul în care se născuse tatăl meu. Am o amintire din ziua sosirii în sat: mă jucam în faţa casei, părinţii mei despachetau lucrurile din geamantane, iar tata ieşea din când în când ca sa-mi arate câte un lucru care mă interesa: ţin minte o păpuşă şi o perie de cap…

Casa directorului şcolii, care urma să fie tata, avea două camere şi o bucătărie în una dintre clădirile care adăposteau şcoala cu şapte clase. De la noi din cămară s-ar fi putut trece în „cancelaria“ învăţătorilor, dacă uşa n-ar fi fost blocată, iar de acolo, mai departe, în sălile de cursuri. Erau două săli mari, în ele aveau loc şi tot felul de alte manifestări, dintre care îmi aduc aminte de un bal al „intelectualilor satului“, care trebuie să fi avut loc prin 1946, pentru că după aceea nu se mai putea concepe separarea celor cu şcoală de cei care învăţaseră doar la şcoala din sat.

Se făceau mari pregătiri pentru bal, se decora sala cu podoabe din hârtie creponată, iar mama şi alte doamne pregăteau torturi care urmau să fie câştigate la tombolă. Torturile nu-mi prea plăceau, erau fie „doboş“, cu un înveliş de zahăr ars, fie torturi de nucă, cu o cremă de unt căreia i se adăuga cafea. Am ţinut minte acest bal şi pentru că el a consemnat şi primul meu succes: pe scurt, am primit şi eu o carte poştală ilustrată pe care erau trecute numele meu şi o dedicaţie, cum se adresau pe vremea aceea domnişoarelor dintre care se alegea regina balului. Dedicaţia mea a fost citită cu voce tare astfel de către cel însărcinat să prezinte public toate dedicaţiile: „Domnişoarei Teodora Pop care joacă (adică dansează!) conga în pânze“. Ultimul cuvânt era greşit citit; el era, de fapt, „pauze“ şi necesită o explicaţie. Era perioada în care şirurile lungi de participanţi la bal dansau conga, adică înconjurau sala pe muzica ritmată a dansului la modă, apoi mai ieşeau şi în curte, sărind peste băncile elevilor stivuite acolo pentru a face loc în sala de bal, lucru care nouă, celor mici, ni se părea foarte spectaculos. În pauză încercam să-i imităm, iar eu mă învârteam şi prin mijloc, foarte mândră de rochia mea roz, cu adevărat frumoasă. Un cavaler a găsit cu cale să-mi trimită şi mie o dedicaţie, cea reprodusă mai sus, pe care am păstrat-o ani în şir.

În curtea şcolii se afla o fântână cu roată: apa nu era bună de băut, cea bună se aducea de la fântâna aflată în centrul satului, adică în apropiere de biserică, de Sfatul Popular şi de Căminul Cultural, sau de la una mai apropiată de noi, aflată lângă o presă de ulei. Mai era şi un grajd dezafectat în curte, devenit la un moment dat coteţ de găini, în podul căruia se ţinea fân, fân în care ne trânteam bucuroşi de câte ori aveam ocazia. Mai la o parte era un coteţ de porci, care chiar era utilizat într-o vreme. Cum ieşeai din curte, îndreptându-te spre prăvălie sau spre „arteziană“, se deschidea un teren viran ce avea un nume care acum mi se pare ciudat: „pavilion“. Cineva îi dăduse numele după catargul aflat în mijlocul terenului, pe care se ridica steagul la marile sărbători, când lumea se aduna acolo. Dar noi ziceam că mergem să ne jucăm „pe pavilion“, adică pe terenul respectiv, şi n-am avut habar că acest nume era rezultatul unei ciudate contaminări.

Când ploua, „pe pavilion“ se aduna apă multă, pentru că era aşezat sub nivelul străzilor care îl înconjurau, iar noi eram fericiţi să ne bălăcim acolo cu – şi mai ales – fără voia părinţilor. Eram bucuroşi şi să jucăm acolo tot felul de jocuri „de echipă“, de exemplu, cu două rânduri de fete aşezate faţă în faţă; unul dintre rânduri începea să cânte, înaintând spre celălalt:

La noi mai puţine şi la voi mai multe, dorul mărioarelor, surioarelor,

iar celălalt răspundea:

Poftiţi şi v-alegeţi după cum vă place, dorul mărioarelor, surioarelor.

Primele spuneau, de exemplu:

Nouă ne place Mariţa dincoace, dorul mărioarelor, surioarelor.

Pe urmă se schimbau rolurile celor două rânduri, unele fete treceau dintr-o parte în alta şi cam asta era tot. Aveam aerul că imităm un ritual de peţit, lucru de care abia acum îmi dau seama.

La prăvălie mergeam destul de des, făceam cumpărături pentru părinţi (ţigări pentru tata, chibrituri, hârtie de prins muşte etc.), dar şi pentru noi: „dropsuri bune şi jeleuri“, suna reclama cântată mai târziu. Dar veneau uneori şi ligheane pline cu peştişori cu ceapă, care mie îmi plăceau foarte tare, iar mai târziu a apărut şi halvaua: o mare bucurie pentru copii.

Casa noastră era aproape goală când am venit; încetul cu încetul, ne-am încropit un fel de paturi cu saltele umplute cu paie, o masă şi alte câteva lucruri de strictă necesitate. Nu era de loc lipsit de importanţă că la şapte kilometri distanţă era Tăşnadul, orăşelul unde locuia mătuşa Livia, care ne ajuta din puţinul ei venit de văduvă cu pensie de urmaş, rămasă cu doi copii ai soţului, ajunşi pe atunci funcţionari, unul la Tăşnad şi altul departe. Mătuşa era o femeie deşteaptă, harnică, răzbătătoare, scotea bani din orice se putea pe vremea aceea: avea maşină de cusut şi lucra rochii simple şi şorţuri pentru femeile din satele din jur, care treceau pe la ea când veneau la târg, la Tăşnad, creştea doi porci, dintre care unul era vândut, ţinea un chiriaş „pă vipt“, ceea ce însemna că îi dădea şi ceva de mâncare. A fost printre primele persoane care şi-au cumpărat un aparat de radio şi era la curent cu ştirile, câte erau pe vremea aceea. Făcuse ceva şcoală şi vorbea câteodată ca un om cultivat sau aproape, uneori puţin preţios. Se certase cu un miliţian care vroia să pună mâna pe o bucăţică din grădina ei de legume şi scria familiei mele: „I-am spus dobitocului, citez: Tovarăşu’ miliţian…“.

La Tăşnad, vinerea era mare târg, cu oameni din toate satele din jur, inclusiv cei de la Santău. Mergeam acolo cu căruţa sau cu trenul, dar cel mai des pe jos, vreo şapte kilometri, şi uneori chiar ne făcea plăcere. Pentru mine erau un fel de miracol şi orăşelul Tăşnad, şi târgul de vineri. În centrul localităţii erau un cinematograf, un restaurant la care se putea bea bere, o biserică reformată mare (cea românească, mult mai mică, era cumva ascunsă în altă zonă, mai aproape de casa mătuşii), iar mai sus, un mic parc cu multe flori: flori frumoase, mai ales nişte minunaţi trandafiri, erau peste tot la Tăşnad. Mai departe era un stadion pe care se juca un fel de fotbal (fotbalist mare era cel care dădea mingea tare şi sus) şi unde se duceau bărbaţi, femei şi copii, ca la teatru: „Ne-om găta şi-om mere la meci“, zicea mătuşa Livia duminica după-amiaza.

Orăşelul era interesant şi pentru că avea la margine o cazarmă care găzduia o garnizoană militară: soldaţii şi ofiţerii dădeau spectacole la Tăşnad şi în satele din jur, cu coruri care ni se păreau minunate pentru că semănau cu cele pe care le auzeam în filmele aduse de caravane cinematografice sovietice: la început, acestea veneau în trenuri, iar mai târziu la Căminul Cultural aflat lângă primăria din Santău. Pe lângă spectacolele pe care le ofereau, aceşti bravi militari de la Tăşnad făceau curte fetelor, foarte sensibile pe atunci la uniforma militară, şi asigurau şi ei publicul filmelor şi al meciurilor de fotbal.

Tăşnadul era un fel de loc de sărbătoare pentru noi. Împreună cu fratele meu, care se născuse la doi ani după ce am ajuns noi la Santău, mergeam destul de des acolo, mai ales în vacanţe, şi ne certam pentru un şezlong al mătuşii Livia, ca şi pentru tot felul de alte lucruri. Mătuşa încerca să mă protejeze şi lua uneori băţul ca să-l ameninţe pe Milu: cam degeaba, fiindcă el nu era uşor de speriat.

Mătuşa nu era foarte mulţumită de felul în care ne creşteau părinţii, care se străduiau să ne hrănească cum trebuie, poate şi pentru că ei suferiseră de foame în copilărie. Le dădea mereu exemplul fiicei prietenei ei celei mai bune, („soţia primpretorului“), cu numele Soruca (n-am uitat!), care îşi hrănea copiii cu pâine cu magiun făcut în casă, nu cu pâine cu unt, cum făceau părinţii noştri. Avea intuiţii, mătuşa Livia, vedea bine că părinţii mei, atât de „risipitori“, nu vor ajunge să aibă o casă a lor decât spre bătrâneţe, când va fi prea târziu.

Una dintre amintirile cele mai puternice de la Santău se leagă de urmările pe care le-a avut şi acolo foametea de după seceta distrugătoare din Moldova din 1946. A venit atunci în sat un grup mare de dezmoşteniţi, pentru care s-au făcut pregătiri la şcoală, cu mâncare şi locuri provizorii de culcare. Oamenii sărmani au fost luaţi de familii mai înstărite din sat, în general dintre cele care nu aveau copii: unii s-au întors în Moldova după câţiva ani, alţii şi-au făcut familii în sat şi au rămas acolo pentru totdeauna. A rămas şi la noi, pentru vreun an, cred, o femeie mai în vârstă, care ne ajuta în gospodărie, nu cu mare zel, şi care ne-a lăsat ca amintire o vorbă din Moldova ce se spunea când „ţoalele“ cuiva trimiteau în aer prea mult praf:

— Săi, vecină, că arde casa!

— Ba nu, vecină, că scutur ţoalile!

După ce s-a născut fratele meu, mama nu mai putea face faţă singură gospodăriei: pâinea trebuia frământată şi coaptă la cuptorul din curte, rufele celor patru membri ai familiei trebuiau mereu spălate, apretate, călcate, grădina de legume se cerea îngrijită, copiii trebuiau să fie supravegheaţi în absenţa părinţilor. O femeie de serviciu tânără dintr-un sat de munte de departe, orfană de mamă, Lucreţia, a venit atunci la noi şi a rămas ani mulţi, până când s-a măritat şi a plecat la Baia Mare, asta după ce noi ajunseserăm la Carei. A fost ca un membru al familiei, toţi am ţinut la ea. Cred că a fost recunoscătoare părinţilor mei că au avut grijă să-i facă un contract în regulă de la început şi până la sfârşit, într-o vreme în care puţini o făceau.

Pe vremea aceea, tata se ocupa de construirea unei noi şcoli la Santău. Un fiu al satului, Leontin Sălăjan, ajunsese ministru şi îl ajutase pe tata să obţină aprobare pentru construirea şcolii. Fondurile erau puţine, aşa că munca voluntară a oamenilor din sat şi a elevilor, ca şi priceperea şi devotamentul părinţilor mei, erau singurele soluţii pentru a duce la bun sfârşit această lucrare cu adevărat importantă pentru sat. Înainte ca această nouă şcoală să se construiască, alături de şcoala de lângă casa noastră, care avea două clase mari şi „cancelaria“ profesorilor, mai era o şcoală veche în sat, cu câteva săli de cursuri, unde am învăţat şi eu în primele clase. Toate erau insuficiente pentru numărul de elevi, ajuns destul de mare după ce şcoala devenise obligatorie.

Am învăţat să scriu cu condeiul pe tăbliţă: îmi dau seama că generaţiile mai noi nici nu ştiu că a existat un astfel de instrument de scris. Aproape toţi colegii mei erau cel puţin cu un an mai în vârstă decât mine, asta pentru că eu am intrat la şcoală la 6 ani, lucru rar pe atunci, când şcoala începea la 7 ani.

Primul învăţător, domnul Lungu, mi-a rămas în minte pentru că era blând şi bun, făcut pentru meseria de dascăl. Prindeam uşor tot ce mi se spunea, dar acest lucru avea uneori dezavantajul că îmi încuraja pornirea către superficialitate. A rămas în amintirea familiei felul în care am citit eu, cu voce tare şi în mare grabă, un titlu din ziar pe când eram în clasa întâi: titlul era „O zi de odihnă“, iar eu l-am citit „O odihanie“. Cei de faţă au râs puţin, dar mama şi tata s-au cam speriat.

Până târziu în viaţă m-am luptat cu această pornire spre superficialitate, cu mijloace pe care eu însămi mi le-am creat: elevă de liceu şi studentă, ba chiar şi după ce am devenit profesoară, mă obligam să citesc până la sfârşit orice carte pe care o începeam. Aveam mare chef să las baltă unele cărţi, dar nu cedam. Când eram studentă, viitorul meu soţ îmi spunea adesea că e o prostie ce fac, că nu toate cărţile merită să fie citite, dar eu cred că nu făceam rău. În copilărie începusem prost, cu romane sovietice în multe volume, cu lungi descrieri de locuri cu care nu aveam nimic în comun, pe care le săream cu dezinvoltură ca să ajung la deznodământ. Am avut norocul să dau mai târziu şi de alte cărţi, care să mă atragă suficient de mult ca să mă oblige să le citesc în întregime.

La Santău am trăit viaţa unui copil de la ţară şi mi-a plăcut. Cum am mai spus, ne jucam toată ziua după ce veneam de la grădiniţă sau de la şcoală, ca să nu mai vorbesc de vacanţe, jocuri pe care le ştiau copiii din sat (şotronul se chema acolo „isca“) sau pe care le inventam chiar eu, după modele din cărţi: ţin minte un joc cu obiecte şi mesaje ascunse pe drumul spre păduricea din apropierea satului, unde făceam excursii din când în când, dar mai ales la sărbătoarea de 1 Mai, prilej de mare veselie pentru mari şi mici. Inventivitatea mea era preţuită, lucru care îmi făcea plăcere pentru că aveam destule handicapuri faţă de prietenele mele din sat – nu făceam tot felul de activităţi gospodăreşti la fel de bine ca prietenele mele: nici măcar pâine nu tăiam, pentru că pâinile erau foarte mari şi nu puteam să le apuc. O colegă de şcoală, mai în vârstă, care venea în casă la noi a răspândit vestea că „fata lu’ dom’ director nu ştie tăié nici un dărab de pită, dacă-i sângură moare de foame!“.

Aveam prietene bune, în general, mai mari decât mine, care nu se dădeau în lături să mă secondeze, chiar când aveam câte o idee mai trăznită: de pildă, să transform într-o căsuţă un coteţ de porci dezafectat, care a trebuit să fie văruit, podit din nou, mobilat sumar, împodobit cu tot felul de poze pe pereţi pentru a se preschimba într-o locuinţă, izolată de cei mari, pentru noi şi păpuşile noastre. Prietenele mele, Lenuţa şi Floriţa, s-au prezentat cu cele necesare pentru văruit şi toate cele, iar împreună am făcut o treabă bună.

Duminica şi de sărbători mergeam la biserică, unde fetiţele stăteau câteva ceasuri în picioare şi nu erau întotdeauna foarte cuminţi. Străduindu-mă să fiu atentă la ce se petrecea acolo, învăţasem liturghia în întregime pe de rost. Anticipam în mintea mea ce urma şi astfel puteam să mă izolez mental de murmurul fetiţelor care se aflau alături de mine. În după-amiezele de sărbătoare mergeam cu fetele la gară, să vedem trenuri care opreau sau treceau pur şi simplu pe la Santău. Le făceam cu mâna călătorilor, iar ei ne răspundeau, uneori.

Gara avea un fel de „centralitate“ în ochii noştri. Tot acolo am văzut primele filme, sovietice, în vagoane înzestrate cu ecran şi scaune, din caravanele pe care ni le trimiteau vecinii de la răsărit. Acolo am văzut filmul Cazacii din Cuban (din care am reţinut până acum cântecul cu versuri pe care eroina i le adresa nestatornicului ei iubit – s-au şi tradus ulterior):

Aşa cum ai fost

Aşa eşti şi astăzi

Cazac viteaz

Tu vulturul meu

De ce mi-ai ieşit

Acum din nou în cale

Inima mea s-o tulburi din nou.

Mi se întâmplă şi astăzi să mai cânt cântecul cu cazacul, în rusă sau română, în timp ce mergem cu maşina sau pe prispă, la Măneciu.

De plecat de la Santău, plecam destul de rar cu trenul. În afară de Tăşnad, unde călătoream des, mergeam uneori şi înspre satul unde era notar unchiul meu, soţul mătuşii Otilia şi tatăl verişorilor mei, Puiu şi Gigel. Era un sat de munte, se numea Creaca, destul de departe de Zalău, oraşul în care familia unchiului s-a mutat ulterior. La Creaca era un pârâiaş pe care dădeam drumul la vaporaşe de hârtie confecţionate de noi. Mătuşa Otilia făcea mâncăruri multe şi bune, gătea chiar şi iepuri, împuşcaţi de unchiul, care era şi mare vânător. Eram foarte bucuroşi când plecam vara în asemenea călătorii, care ţineau de miracol pentru noi. Până şi puii fripţi pe care îi mâncam în aceste deplasări cu trenul, care durau uneori aproape o zi întreagă, aveau alt gust decât cei pe care îi mâncam acasă.

Călătoria din vremea aceea care mi-a rămas în minte a fost cea de la Homorod, unde am fost într-o tabără naţională. Viaţă de tabără de pionieri nu mai cunoscusem şi eram impresionată. Totul era pe placul meu, începând cu atmosfera de la munte, care îmi amintea, probabil, de cea a primilor ani petrecuţi la Hărţăgani. Acolo era viaţă pionierească adevărată: careul de dimineaţă şi de seară, marşurile şi cântecele care le însoţeau făceau parte din programul zilnic, alături de excursii şi serbări. Ierarhiile se stabileau într-un mod ciudat: n-am înţeles de ce am fost considerată demnă de a fi conducătoare de detaşament şi de a mă bucura, astfel, de atenţia micului nostru conducător de unitate, care mi-a trimis şi o ilustrată după întoarcerea acasă.

Ştiam o mulţime de cântece pioniereşti, care au fost valorizate acolo. Sunau frumos unele, de pildă acesta, de care îmi aduc acum aminte:

Azi e zi de sărbătoare

Ziua când noi voioşii pionieri

Am pornit cu-nflăcărare

Pe un drum presărat cu primăveri.

Am mai fost mai târziu în tabere, dar nici una nu mi-a lăsat o impresie atât de puternică.

De la Santău mergeam uneori la vie, la viile unor fini ai părinţilor mei sau la viile altor săteni la care eram invitată, mai ales la „surechi“, adică la cules. Munceam serios la cules de struguri, dar nu reuşeam mare lucru, nu mă puteam compara cu ceilalţi culegători, şi asta mă umilea: mă bucuram, în schimb, de masa la care se servea, în casa de la vie, mereu acelaşi meniu: un gulaş care avea cu totul alt gust decât cel pe care îl ştiam de acasă. Strugurii nu erau grozavi, nu prea existau acolo struguri de soi, dar la vie erau şi nuci şi, mai ales, nişte piersici mai mici, foarte bune, cum nu erau nicăieri în sat şi cum n-am mai găsit mai târziu. Iar mustul, care se fabrica pe loc, era grozav. Ca răsplată pentru participarea la cules aduceam acasă un coş cu struguri şi un litru de must.

Nunţile din sat erau prilej de mare bucurie. Încă de la grădiniţă ne jucam de-a mireasa, eu mă găteam cu o năframă pusă în aşa fel încât să arate ca un văl de mireasă şi mă plimbam în faţa publicului la braţ cu un băieţel mai timid, Ghiţă Porţan, de care n-am prea mai auzit de atunci. Când am mai crescut, prietenele mele şi cu mine lăsam totul deoparte ca să vedem mireasa care se îndrepta spre biserică, însoţită de convoiul de tineri care cântau mereu aceleaşi cântece: de pildă, un cântec în care Ionel era îndemnat să lase şcoala şi să vină acasă, că altfel riscă să rămână neînsurat:

Măi Ionele de la şcoală

Hai acasă şi te-nsoară

Că fetele se mărită

Te lasă cu gura friptă.

Printre cântece era şi unul pe care l-am găsit nepotrivit cu circumstanţele mult timp după aceea, când mi-am amintit de el: „Eu mă duc, codrul rămâne…“. La nuntă, lumea cânta în cor cântece pe care nu le-am uitat: se cânta neapărat şi „De ziua nunţii tale-ţi scriu…“, care suna bine în cor. Nu-mi mai plăcea cântecul mai târziu, după ce mi se spusese că autorul versurilor era Şt.O Iosif şi că versurile erau adresate fostei sale soţii, care îl părăsise pentru Dimitrie Anghel. Mă gândeam că mireasa lui Anghel nu merita acest blând tratament, pentru că, puse pe muzică, versurile sunau şi mai duios. Nici măcar nu era adevărat, pentru că nu blândul Iosif era autorul versurilor puse pe seama lui, ci obscurul A. de Herz, care o fi ştiut el ceva despre drama lui Iosif.

La ospăţul de nuntă care urma slujbei de la biserică se servea acelaşi meniu peste tot, cu unele feluri pe care nu le mâncam în mod obişnuit nici noi şi nici sătenii: dacă sarmalele, obligatorii la această masă, se mai mâncau şi de sărbători, ca şi supa de găină cu tăiţei (minunaţi tăiţei subţiri, făcuţi acolo cu multe ouă), rasolul de găină cu salată de sfeclă roşie fiartă era un fel pe care nu-l mâncam în alte ocazii. Îmi plăcea, îmi place mult de atunci încoace, salata de sfeclă roşie cu hrean. Mireasa era frumoasă, ne uitam la ea ca la o zână din poveşti, dar nu înţelegeam de ce plângea atât de tare, în loc să se bucure de muzică şi de atmosfera de sărbătoare. Am aflat că mireasa se ducea în casa mirelui, unde nu era prea fericită alături de soacră, dar am mai aflat mai târziu şi că lacrimile fac parte din ritualul nunţii şi la alte popoare.

La cele două nunţi la care părinţii mei au fost naşi eram, alături de fratele meu, un fel de personaje centrale, cum am fost şi la botezul copiilor celor două cupluri de fini. Primul cuplu cununat de către părinţii mei era unul mai special. Pe când erau foarte tineri şi frumoşi (15-16 ani), cei doi veneau la Căminul Cultural la cor şi la alte activităţi pe care le organizau acolo părinţii mei şi i-au impresionat pe aceştia prin sfiala cu care îşi manifestau dragostea născândă. Familia tânărului nu vedea cu ochi buni dragostea lor şi nici n-a aprobat de la început proiectele de căsătorie, pentru că ei erau dintre fruntaşii satului (stăteau pe Strada Mare!) şi căpătaseră un prestigiu şi mai mare de când unul dintre membrii familiei lărgite devenise ministru. Despre familia fetei nu-mi amintesc decât că stătea „peste vale“, în Olosig, şi că mama acesteia avusese probleme psihice. Părinţii mei au vrut să sprijine proiectul lor, dragostea lor, şi au acceptat să le fie naşi, ceea ce nu mai făcuseră până atunci. Le-au botezat şi fetele, şi am fost şi eu la botezul lor. Şi finii, şi copiii lor îmi spuneau „nănaşe“ când ne întâlneam, de-a lungul anilor. Întâmplarea a făcut ca pe una dintre finele noastre, care trăia de mulţi ani la Carei, s-o revăd acum câţiva ani, puţin înainte de moartea ei prematură. Pe vremuri, finii noştri de la Santău ne vizitau şi la Carei, iar mama a mai fost pe la ei chiar după ce părinţii mei se mutaseră la Bucureşti.

Cealaltă fină (căreia îi spuneam „Mărioara lui Neamţu“ ca s-o deosebim de cealaltă, care tot Mărioara se chema) era dintr-o familie de oameni înstăriţi şi era foarte frumoasă. Avea o soră, mai puţin frumoasă, care a făcut Şcoala Pedagogică la Carei şi care a devenit învăţătoare într-un sat din Maramureş. Cred că aşa se petreceau lucrurile mai demult: dacă tânărul era bun de muncă, rămânea pe lângă casă, dacă era mai slăbănog, dar „avea cap“, îl trimiteau la şcoală. Fata frumoasă avea mai multe şanse să se mărite bine, cealaltă, mai puţine. Dar putea să nu fie frumoasă şi să aibă alte calităţi: mama povestea despre vecina lor de la Hărţăgani, care spunea despre fata ei, ajunsă la vârsta măritişului: „Valeria mea nu-i frumoasă, da’-i stă bine între oameni…“. Mie mi-a plăcut vorba asta.

Mărioara s-a măritat cu un „străin“, adică cu un tânăr venit din alt sat (Blaja), un bărbat subţire, înalt, frumos, deştept, harnic, care a rămas pentru noi, adică pentru Mircea şi pentru mine, prototipul ţăranului ardelean căruia i se putea spune „domn“. De-a lungul anilor, când am mai fost pe la ei, ne-a impresionat şi prin priceperea cu care interpreta evenimentele politice, care, în mare, nu i-au fost favorabile. Făcea o pereche foarte potrivită cu fina noastră, care a fost o mireasă cum nu s-a mai văzut la Santău. Fusese gătită de soţia doctorului din sat, o evreică elegantă venită de la oraş şi care ştia cum să-i scoată în evidenţă atuurile Mărioarei: printre altele, un păr negru, puţin ondulat, pe care nu l-a acoperit, cum se făcea de obicei, ci l-a lăsat să se vadă puţin în spatele coroniţei de pe frunte. Eram acolo când a îmbrăcat-o, iar când a apărut gătită îmi venea şi mie să exclam, alături de alţii: „Pst… ce frumos!“.

Când am mai fost la Carei, acum vreo 12 ani, am trecut pe la Santău şi am văzut-o şi pe fina Mărioara, bolnavă şi istovită. A ţinut să-mi mai dea nişte „ştergare“ pe care le ţesuse ea în casă, care îmi amintesc mereu de ea, de ei.

Au avut şi ei două fete, pe care le-am văzut rar. Una dintre ele s-a căsătorit cu un băiat ungur care ne-a impresionat foarte plăcut: harnic şi serios, a fost şi pe placul socrilor de la Santău (copiii au plecat curând după căsătorie la Satu-Mare). Au avut un băiat, care a murit la câţiva ani după naştere, după ce s-au chinuit mult cu el, bolnav: la un moment dat, l-au adus la Bucureşti pentru tratament şi a stat cu mama lui la părinţii mei. Apoi au avut trei fete, una dintre ele mai ataşată de familia tatălui său. După câte ştiu, nu au fost niciodată probleme în familia mixtă până după Revoluţie, când şi ei au avut necazuri, ca multe familii mixte din Ardeal. Dar au trecut peste ele şi sunt şi acum împreună.

Vărul meu Gigel, din Zalău, despre care am mai vorbit, este şi el căsătorit cu o unguroaică şi se împacă foarte bine cu această soţie blândă şi echilibrată. Trăiesc în continuare la Zalău şi au copii căsătoriţi la rândul lor. Ultima oară i-am văzut acum câţiva ani, când au venit în Bucureşti să asiste la nunta nepotului nostru, fiul fratelui meu. Au stat la noi şi ne-au impresionat amândoi prin cantitatea de ţigări pe care puteau s-o fumeze. La ora la care scriu, vărul meu face o serie de examene şi biopsii care nu par să se sfârşească cu prea bune rezultate.

Am câteva amintiri de la sărbătorile de Paşti de la Santău: adesea plăcute, pentru că tradiţia cerea să fim îmbrăcaţi cu haine noi atunci când mergeam la slujba de Înviere, care avea loc după miezul nopţii, într-o atmosferă de feerie: mă văd, de pildă, cu o rochie nouă de stofă, roşu închis, cu un jabou din mătase naturală albă, cu un pardesiu nou şi cu un fel de fes de care atârnau floricele colorate de pluş, pe care mama îl adusese după o vizită la Bucureşti. Îmi amintesc şi cu neplăcere de anul în care am stat acasă de sărbătorile Paştelui pentru că nu aveam cu ce să mă încalţ: crescusem brusc şi părinţii nu mai făceau faţă la atâtea solicitări de încălţăminte de sărbători din partea copiilor.

De Crăciun era minunat la ţară: atmosfera specială, încărcată de mister, de la biserică, iar acasă pom de Crăciun, colindători, cozonaci şi tot felul de produse de porc, printre care unele pe care nu le mai mâncam în alte împrejurări: lebărul, toba, jumările (şi pogăcelele, făcute cu jumări), de exemplu, se făceau în zilele de dinaintea Crăciunului, iar dulciurile preparate atunci erau şi ele specifice: era o prăjitură înfoiată, numită „haioş“, care se făcea cu un fel de grăsime specială de la porc şi care semăna cu pateurile, şi multe, multe altele. Cozonaci ca ai mamei, „moldoveneşti“, pe care învăţase să-i facă la Bucureşti, nu mai făcea nimeni prin împrejurimi.

Din călătoria ei la Bucureşti mama adusese la Santău şi un vechi patefon cu multe „plăci“: muzică de dans franţuzească şi italienească, tangouri, mai ales (Ritorna a Napoli era unul pe care îl ascultam des), dar şi cu voci româneşti celebre… Dansam nu numai de sărbători pe muzica de la patefon, mă învăţase tata să dansez, aşa cum mă învăţase şi tot felul de cântece ardeleneşti, de care îmi aduc aminte şi acum.

15 octombrie 2011

Am puţine amintiri de la şcoala cea nouă, unde nu mai aveam învăţători, ci profesori pentru fiecare materie. Nu se putea să nu învăţ, părinţii mei erau destul de severi, iar mama nu vorbea cu mine acasă, nici atunci, nici mai târziu, dacă se întâmpla să iau o notă mai mică.

La fel ca toţi cei de vârsta mea, am învăţat câţiva ani rusa, cu o doamnă rusoaică de origine, dar care nu avea pregătire pentru această meserie. Am învăţat cântece ruseşti, dintre care multe le ştiu şi acum şi îmi plac, şi am căpătat şi un fel de fond aperceptiv care m-a pregătit pentru a gusta marea literatură rusă: mai târziu am citit Tolstoi, Turgheniev, Cehov, Gogol şi alţii, dar am citit la Santău şi literatura sovietică pe care am găsit-o. Limba rusă, puţină, pe care am reţinut-o (după 7 ani de „studiere“ a ei!) mi-a servit când eram studentă la arabă şi nu aveam decât dicţionare rus-arab şi arab-rus, pe care le combinam cu cele rus-român şi român-rus: nu ştiam eu multă rusă, dar ştiam despre ce e vorba: înţeleg şi acum, în mare, ce se spune în cărţi sau articole ştiinţifice ruseşti care tratează probleme apropiate de preocupările mele.

Profesoara mea de rusă de la Santău era mama unei bune prietene, Antoaneta, care a murit când eram în clasa a treia, într-un mod mai mult decât neobişnuit. Se dusese să culeagă „viorele“ la o mică pădurice de lângă sat, unde se mai aflau proiectile de pe vremea războiului. Unul dintre băieţii care erau acolo a aruncat pe drum cu o grenadă care, explodând, a atins-o pe ea, ultima din şirul celor care alergau pe drum. Eu mă aflam acasă întâmplător, nu plecasem cu ceilalţi copii în pădure pentru că eram răcită. A fost cea mai mare durere din anii copilăriei mele, prima oară când moartea a lovit atât de aproape de mine.

Imitam copiii sovietici în tot ce făceam pe atunci: aveam un „colţ roşu“ unde puneam articole şi poze din ziare şi reviste, mergeam la „spicuit“, adică să strângem spicele lăsate de combină pe miriştea care ne rănea picioarele, mergeam la „arie“ ca să oferim mici spectacole oamenilor care lucrau la treierat: nu le ardea lor de aşa ceva, dar le era milă de noi, că veneam de departe, pe arşiţă, şi ne făceau hatârul să ne asculte uneori poeziile şi cântecele. Făceam „serbări“ şi la şcoala din sat sau la Căminul Cultural, cu cântece şi dansuri româneşti, dar şi ruseşti, toate planificate duminica, pentru ca părinţii copiilor să meargă la serbare, şi nu la biserică.

Dar părinţii mei făceau şi altfel de spectacole cu tinerii din sat. Tata dirija corul şi a avut câteva premii cu corul din Santău la întrecerile dintre satele din zonă. Îmi amintesc de un cântec care avea ca solist un tânăr din sat cu o voce foarte frumoasă:

Banii, banii (corul)

Banii nu se fac aşa (solistul)

Stând în cârciumă şi bea,

Banii se fac la pădure

Din firez şi din secure.

Mama pregătea cu tinerii, uneori chiar elevi în clasele mai mari, piese de teatru, chiar şi de Caragiale, care atunci mi se păreau doar ciudate, iar acum le găsesc nepotrivite cu satul în care ne aflam. În O noapte furtunoasă, Ziţa se adresa iubitului în franceză, limbă pe care tinerii n-o cunoşteau şi pe care mama îi învăţa s-o pronunţe, când era cazul. În versiunea fetei care juca rolul Ziţei, ca şi în interpretarea mea, versurile, ciudat segmentate, sunau cam aşa:

Jevuzem jevuzador

Căpretan devuzancor.

Nu cred că ţăranii au înţeles mare lucru, dar au admirat costumele (pălăriile mamei, care n-au avut altă utilizare la Santău decât atunci, rochiile lungi care le îmbătrâneau pe fete etc.) şi au râs la scălâmbăielile lui Rică Venturiano, jucat în travesti. Mai mare succes a avut Caragiale la Santău cu drama Năpasta, piesă sumbră, care mie nu mi-a plăcut.

Tinerilor le plăcea să se joace, să se travestească, să cânte şi să danseze aşa cum îi învăţau părinţii mei la Căminul Cultural. Le plăcea şi la şcoală, pentru că părinţii mei erau dascăli dăruiţi pentru această meserie: foştii elevi ai mamei nu au uitat-o şi o pomenesc şi acum, mult după moartea ei, iar amintirile lor mă emoţionează. Era un elev sărac, Emil Fogaş, dar foarte deştept şi dornic de învăţătură, la care mama ţinea mult şi pe care îl ajuta cât putea: mai târziu a ajuns pentru o vreme primar la Carei. Nu i-a uitat pe părinţii mei niciodată, nici acum la bătrâneţe: la moartea mamei mele a scris despre ea într-un ziar din Satu-Mare cuvinte care m-au mişcat foarte tare. Tata era mai dur, dar când era nevoie de el nu se dădea în lături să facă sacrificii pentru copiii mai săraci, de exemplu pentru a duce el însuşi la şcoală, la oraş, copii ai căror părinţi nu aveau posibilitatea s-o facă.

Învăţătorii de pe atunci erau sfătuitori ai sătenilor în toate cele, nu numai în legătură cu copiii. Îi întrebau când nu înţelegeau ce le cer noile autorităţi sau le cereau sfatul chiar în probleme legate de gospodărie. După câte ştiu, părinţii mei au fost primii care au cultivat în sat vinete: după ei s-au mai luat şi alţii. Vinetele s-au aclimatizat atât de bine în unele locuri din Ardeal, încât salata de vinete a devenit un fel obişnuit pentru mesele cu oaspeţi. O colegă de la Cluj a fost chiar jignită când i-am spus că vinetele n-au existat în Transilvania dintotdeauna, că în general n-au existat prin părţile noastre pentru că ele se trag tocmai din Iran…

Nu uit ce relaţii bune avea tata, ca director al şcolii, cu comunitatea ţigănească, cu primarul lor, care venea adesea să-i ceară sfatul sau ajutorul. La Crăciun, veneau şi ţiganii în cete la colindat, la fel ca ţăranii din sat, dar cu colinde specifice (unul, ţin minte, începea aşa: „Două mere, două pere, să te sui în rai cu ele…“). Cântau la geam, apoi erau poftiţi în casă, ca toţi ceilalţi colindători, şi li se ofereau cozonac, vin şi nuci, pe care preferau să le ia acasă.

Era o perioadă de mari transformări în sat când am venit noi la Santău. Ca peste tot, cei care au suferit cel mai mult erau cei mai bogaţi, adică cei mai harnici şi mai gospodari. Au fost mutaţi din sat „moşierul“, care avea pământ, dar era sărac în rest (copiii lui, colegi de şcoală cu mine, umblau cu haine din pânză de cânepă), şi, după câte îmi amintesc, un „chiabur“, om de toată isprava şi tatăl unei prietene de-ale mele, Irina, pe care am plâns-o mult atunci când a plecat. Oamenii nu-şi puteau plăti cotele, nimeni nu-i întreba dacă au ce mânca. „Perceptorul“ era persoana cea mai temută în sat. O femeie văduvă cu mulţi copii, care era somată să-şi plătească cotele şi nu putea, l-a blestemat pe perceptor într-o manieră pe care n-am uitat-o: „Vedea-te-aş în pele goală cu mânurile în jeb!“, adică în buzunar… Nu ştiu ce voia să zică, dar blestemul suna teribil…

Inaugurarea gospodăriei colective s-a făcut cu mare fast. Nimeni din sat nu auzise până atunci de cuvântul „inaugurare“, drept care Lucreţia noastră era foarte fericită că asistase la „îngăurare“, unde se cânta şi se dansa. În anii care au urmat am asistat la un proces de destructurare de la care s-au salvat, în parte, fie cei care au ştiut să-şi gospodărească puţinul avut care le mai rămăsese, fie cei care şi-au găsit şi o slujbă la stat. Copiii deştepţi au plecat şi nu s-au mai întors.

16 octombrie 2011

Plecarea noastră de la Santău s-a petrecut pe neprevăzute. Tata a fost numit inspector-şef de secţie la Carei, reşedinţa raională. Deşi Careiul se afla la doar 20 de kilometri distanţă de Santău, eu nu fusesem acolo decât o singură dată, cu mama, cu trăsura mânată de un vizitiu cunoscut ca mare beţiv. Tata spera ca măcar cu această ocazie vizitiul să nu bea, pentru că îi lăsa pe mână femeile familiei, cu oarecare îngrijorare. S-ar putea ca vizitiul să fi băut ceva totuşi, de dimineaţă bună, înainte de plecare, pentru că a cântat tot drumul. Îmi amintesc că am auzit de la el pentru prima oară celebrul cântec

Mărioară de la Gorj

Na-ţi o rublă şi trei zloţi

Şi nu te iubi cu toţi.

Mama se înroşea când îl auzea: cred că găsea că era un cântec nepotrivit pentru urechile fetiţei ei de numai 9-10 ani, dar mie nu mi se părea nimic indecent.

De la prima vizită la Carei nu ţin minte mai nimic. Era o biserică mare, dar nu mai mare şi mai frumoasă decât cea pe care o vedeam la Tăşnad. Era, în schimb, şi o cofetărie, ceea ce vedeam pentru prima oară. Mama a comandat acolo piure de castane cu frişcă şi am mâncat atunci unul dintre cele mai minunate lucruri de care îmi pot aminti. De-a lungul vieţii am mai avut ocazia să mănânc uneori piure de castane (de cele mai multe ori, de fabrică, nu din cel făcut în casă), dar niciodată n-a mai fost la fel. Mă răsfăţam, uneori, cu ceva asemănător acum 10 ani, când am stat la Lyon singură şi aveam o leafă de profesor universitar în Franţa, leafă care mi-ar fi permis să mănânc tot ce mi-aş fi dorit. Nu erau la fel castanele cu cele din copilăria mea.

Nu mai ştiu cum am ajuns la Carei în ziua în care ne-am mutat acolo. Ni se pregătise o locuinţă undeva departe de centru şi încă şi mai departe de gară. Pe vremea aceea mai erau trăsuri în centru, le luam când aveam bagaje mari de dus la gară, dar în rest făceam drumurile pe jos. La început, doar tata avea o bicicletă, pe care o utiliza toată ziua, după ce îşi prindea cu nişte clame manşeta pantalonilor. A ţinut să mă înveţe şi pe mine să merg pe bicicletă şi nu i-a fost uşor. Alături de casa noastră era o şcoală primară, care avea o curte mare, unde tata alerga după-amiaza ţinând din spate bicicleta pe care mă aflam şi sperând, probabil, în fiecare zi că va fi ultima în care voi avea nevoie de sprijinul lui. Când mi-a dat drumul, am pedalat până am ajuns în zidul şcolii. Am suferit puţin atunci, dar apoi a mers, am văzut că se poate şi am făcut chiar o vizită pe bicicletă într-un sat învecinat, împreună cu două prietene. Mi-a rămas în amintire şi momentul în care am căzut cu bicicleta pe drumul spre casă, venind de la mătuşa Salustia şi unchiul Ilarie, care ne dădeau nouă o parte din porţia lor de zahăr ce se dădea pe cartelă. O parte din preţioasa încărcătură pe care o purtam s-a risipit atunci şi am văzut cum găinile din împrejurimi se bucurau de această tristă întâmplare. Eu n-am păţit nimic.

Una dintre prietenele mele, Maria Bilaţiu, zisă Pipy, locuia aproape de mine, pe aceeaşi stradă, iar prietenia noastră s-a manifestat, concret, până când am plecat de la Carei şi, virtual, până acum, când scriu aceste rânduri. Era singura fată în familia unui preot dintr-un sat destul de departe de Carei, avea şase fraţi, dintre care unii se aflau la şcoli la Carei şi locuiau împreună cu prietena mea. Ea gătea, spăla, făcea de toate în casă, mai era şi o elevă conştiincioasă, sportivă desăvârşită, în sfârşit, avea multe calităţi care mie îmi lipseau. Trecea pe la mine dimineaţa să mă ia la şcoală şi de multe ori ea era cea care îmi aşeza cărţile în ghiozdan, pentru că eu nu îmi terminasem micul dejun. Venea deseori la noi, ne jucam şi mergeam la dans împreună, numai la sport nu ne potriveam: ea făcea gimnastică, volei, de toate, eu mă sileam să mă urc la paralele, la bară, să rezist la alergări, dar prea mult nu puteam. Ceva mai bine îmi mergea la atletism, la alergări şi sărituri, asta şi pentru că crescusem şi eram, la un moment dat, cea mai înaltă din clasă. Mai târziu, n-a mai fost aşa: la liceu eram doar cam a treia din clasă ca înălţime: lungă, slabă şi zăludă, cum zicea Topârceanu despre toamnă, iar mama despre mine.

Mai aveam o prietenă de aceeaşi vârstă, elevă într-o clasă paralelă, Iudith Maier. Pe ea o admiram fără nici o rezervă. Tatăl ei adoptiv era medic „dentist“, avea cabinetul şi o casă frumoasă, splendid mobilată, în centrul oraşului, aveau şi pian, iar ea lua lecţii de pian, de scrimă, de limbi străine. Părinţii şi unchiul ei, tot medic, care locuia în apropiere, nu-i refuzau nimic. La 15 ani putea să invite acasă prietenul dintr-o clasă superioară, care îi făcea curte, fără ca nimeni din familie să fie de faţă, ceea ce mie nu mi s-ar fi permis. Cunoştea pe toată lumea la Carei şi toţi o cunoşteau: pe trotuar, în centru, cu bicicleta alături, îi saluta pe toţi cei întâlniţi, în ungureşte sau în româneşte, pe fiecare pe limba lui şi potrivit cu vârsta. Era mereu veselă şi toţi o iubeau. Pe mine, timidă şi cam ciudată, atâta dezinvoltură mă copleşea.

Am înţeles mult mai târziu că o parte din familia ei, cu tatăl ei adevărat, dispăruse într-un lagăr, iar cei în viaţă vroiau să-i asigure lui Iudith condiţiile pentru a fi pusă la adăpost şi pentru a se bucura de tot ce i se putea oferi în acel orăşel din nordul Ardealului. Curând după terminarea liceului s-a măritat, sau a fost măritată, cu un tânăr despre care se spunea că este student, iar după aceea a plecat împreună cu el în Statele Unite. Am văzut o poză a ei după câţiva ani, arăta cu totul altfel, îşi sublinia evreitatea prin întreaga ţinută.

Iudith mi-a rămas în amintire şi pentru că a avut o contribuţie importantă la statornicirea numelui meu actual, adică a celui cu care semnez acum. Când m-am născut, în refugiul părinţilor mei, ei s-au gândit să mă boteze Nădejdea, pentru că legau de mine speranţa că se vor întoarce după ce Ardealul va fi retrocedat. Mama a adăugat şi numele viitoarei mele naşe, Teodora, şi el un nume neobişnuit pe acolo, cu care m-au înscris mai apoi la şcoală, la Santău, în clasa întâi. Nu ştiu când şi-au dat seama că s-ar putea să am probleme cu actele de studii dacă nu apare în documente oficiale şi primul nume, Nădejdea. Oricum, cu numele acesta am venit la Carei, iar Iudith a decis de îndată ce m-a cunoscut că o să-mi spună „Nadia“, şi Nadia am rămas. „Teodora Pop“ este îngropată în catalogul de la şcoala din Santău. Ar trebui să spun mereu că mă cheamă Nădejdea Teodora, dar este pretenţios şi complicat. Nădejdea este un nume care nu-mi place şi pentru că, de-a lungul timpului, mulţi din jurul meu au încercat să vadă legătura dintre nume şi persoana mea, adică să vadă, mai în glumă, mai în serios, dacă se potriveşte cu speranţele care se puneau în mine. Am rămas cu o antipatie pentru numele „motivate“, precum Nădejdea, iar când am început să public, numele întreg ar fi apărut prea lung, aşa că l-am ascultat pe soţul meu şi am semnat Nadia Anghelescu.