David Lodge, Quite a Good Time to Be Born: A Memoir 1935-1975

Copyright © David Lodge 2015

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6034-6

ISBN PDF: 978-973-46-6035-3

ISBN print: 978-973-46-5920-3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: ilustraţie de Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAVID LODGE (n. 1935) a studiat limba şi literatura engleză la University College London, iar după absolvire a obţinut un master şi un doctorat în teoria literaturii. Între 1950 şi 1987 a predat la University of Birmingham, apoi s-a dedicat în întregime carierei literare. Reputat romancier, dramaturg şi scenarist, David Lodge se numără astăzi printre clasicii în viaţă ai literaturii britanice. La acest statut a contribuit în mare măsură succesul trilogiei campusului universitar, alcătuită din romanele Schimb de dame (1975, distins cu Hawthornden Prize; Polirom, 2001, 2003, 2015), Ce mică-i lumea! (1984; Polirom, 2002, 2003, 2011) şi Meserie! (1988; Polirom, 2002, 2003, 2012), ultimele două fiind nominalizate la Booker Prize. La Editura Polirom au mai apărut romanele Gînduri ascunse (2001; Polirom 2003, 2004, 2013), Terapia (1995; Polirom 2002, 2003, 2012), Muzeul Britanic s-a dărîmat! (1965; Polirom, 2003, 2013), Veşti din Paradis (1991; Polirom, 2003, 2013), Răcane, nu ţi-e bine! (1962; Polirom, 2004, 2013), Cît să-ntindem coarda? (1980; Polirom, 2004, 2011), Afară din adăpost (1970; Polirom, 2005, 2011), Autorul, la rampă! (2004; Polirom, 2006, 2011), Crudul adevăr (1999; Polirom, 2006), Mort de surd (2008; Polirom, 2009) şi Bărbatul făcut din bucăţi (2011; Polirom, 2011).

Lui Mary, cu dragoste

Prefaţă

Am tras în piept prima gură de aer în 28 ianuarie 1935, ceea ce înseamnă că, în ciuda norilor de furtună ce se îngrămădeau deasupra Europei, m-am născut într-un ceas bun pentru un viitor scriitor englez şi mai ales pentru cineva din pătura inferioară a clasei de mijloc, aşa cum eram eu. Vreau să zic că mi s-au oferit destule subiecte de scris şi o educaţie care, deşi pînă prin anii liceului a mers cam cu suişuri şi coborîşuri, mi-a adus şi motivaţia, şi abilităţile necesare pentru a mă apuca de profesia asta. Cum aveam patru ani şi jumătate cînd a început al Doilea Război Mondial şi zece ani şi jumătate cînd s-a încheiat, mi-au rămas în minte cîteva amintiri din această înfruntare epopeică, moment de cotitură al istoriei secolului XX. Generaţia mea a fost cea dintîi care a profitat de Legea Educaţiei emisă în Marea Britanie în 1944, ce asigura învăţămîntul gratuit pentru toată lumea pînă la terminarea liceului, precum şi burse de studii integrale, ce acopereau toate cheltuielile de şcolarizare, pentru cei care treceau examenele de admitere în universităţi. Asemenea multor altor specialişti cu studii superioare, graţie educaţiei mele, am pătruns în clasa de mijloc şi am trăit o perioadă teribil de interesantă din istoria Angliei, în care păturile sociale bine stratificate dinainte de război s-au amestecat încetul cu încetul şi au dat naştere unei societăţi mai deschise şi mai flexibile. Am fost crescut în cultul romano-catolic, care nu îşi mai modificase semnificativ preceptele şi practicile religioase din vremea Contrareformei şi care rezistase cu succes provocărilor morale şi intelectuale ale modernităţii, dar care, începînd din anii ’60, a trecut printr-un întreg şir de schimbări şi conflicte interne extrem de relevante. Catolicismul mi-a stimulat imaginaţia de romancier şi înainte, şi după aceste tulburări violente. În aceeaşi epocă s-au înregistrat şi o serie de progrese tehnologice care au transformat cultura şi viaţa societăţii, precum accesul generalizat la programele televizate, călătoriile ieftine cu avionul pe întreaga planetă, pilula contraceptivă şi microcipul.

Cea din urmă invenţie, care a permis crearea computerului personal, a laptopului, apariţia internetului, a e-mailului, a telefoanelor mobile şi a cărţilor electronice, a avut un efect puternic, deşi ambivalent, asupra creaţiei literare. Nu încape nici o îndoială că toate aceste unelte au uşurat munca scriitorilor. Informaţii care odinioară puteau fi obţinute doar după ore sau zile întregi de căutări prin biblioteci pot fi găsite acum doar apăsînd cîteva taste, iar programele de procesare a textelor fac corecturi şi revizuiri – care ţin de însăşi esenţa creaţiei literare – fără să mai ceară nici un fel de efort fizic. Pe de altă parte, aceleaşi progrese ameninţă astăzi să nimicească legătura dintre scris ca profesie şi cartea ca produs de larg consum, multiplicat prin mijloace mecanice, care s-a păstrat încă de la inventarea tiparniţei, şi să arunce în desuetudine complexul lanţ de relaţii existente între editori, agenţi literari, tipografii, librari şi legislaţia drepturilor de autor, lanţ ce a menţinut mai bine de un secol un cadru relativ stabil, care i-a ajutat pe scriitori să-şi urmeze vocaţia şi să obţină şi un venit din asta. Mă consider norocos fiindcă mi-am desfăşurat cea mai mare parte a carierei mele de scriitor în acest sistem mult mai stabil.

Aceste memorii povestesc cum am devenit eu scriitor – în principal de proză şi de critică literară –, pornind de la primele încercări literare şi influenţele ce mi-au marcat ulterior scrisul, şi acoperă ceea ce, în momentul în care lucrez la ele, înseamnă prima jumătate a vieţii mele, pînă la vîrsta de patruzeci de ani. Sper să mai scriu o carte şi despre cea de-a doua jumătate, în timpul care îmi va rămîne după aceea.

D.L., septembrie 2014

1

Am fost primul şi, după cum se va dovedi mai apoi, singurul copil al părinţilor mei. Cînd m-am născut, la doi ani şi ceva după căsătoria lor, ei locuiau într-un apartament de pe Grove Vale, în East Dulwich, care era, aşa cum este şi acum, partea săracă a suburbiilor din sudul Londrei. Apartamentul se afla foarte aproape de casa înşiruită în care tatăl meu – tot copil unic – crescuse şi locuise cu părinţii lui pînă cînd se însurase. Lucru surprinzător, în certificatul meu de naştere scrie că am venit pe lume în Bloomsbury, în Brunswick Square, la numărul 5. Mi-aduc aminte că mi s-a zis că m-am născut într-o „maternitate“, însă habar n-am de ce ai mei au considerat că trebuie să meargă tocmai la spitalul acela din centrul Londrei, iar acum, şi la fel se întîmplă cu multe alte întrebări ce îmi vin în minte într-un asemenea demers, e mult prea tîrziu ca să mai pot afla. Numele întreg al tatălui meu este William Frederick Lodge. Cei din familie îi spuneau Will, prietenii îl strigau Bill, iar într-o vreme a folosit în profesia sa numele de Bryan Lodge. În certificatul meu de naştere, profesia lui poartă o titulatură destul de pompoasă, cea de „muzician de orchestră“. Ce-i drept, a cîntat în trupe care îşi spuneau „orchestre“ – Jay Wilbur’s Orchestra, Maurice Winnick and His Orchestra, Arthur Roseberry’s Orchestra –, însă toate cîntau muzică pentru publicul larg, în general derivată din jazz şi cunoscută sub numele de muzică de dans, iar el însuşi se descria drept „interpret de muzică de dans“. Dacă nu s-ar fi născut în 1906, ci în 1935, probabil că ar fi ajuns violonist într-o orchestră simfonică. Avea un talent înnăscut pentru vioară şi luase cîteva lecţii particulare cînd era copil, precum şi nişte lecţii de saxofon şi clarinet ceva mai tîrziu, însă nu avusese parte de nici un fel de educaţie muzicală sistematică, ci era în mare măsură un autodidact.

Părinţii lui nu erau înstăriţi. Bunicul meu, care se numea tot William, dar căruia cei din familie îi spuneau „bunul“, a lucrat ca supraveghetor la departamentele de textile din diverse magazine mari londoneze. Despre el se spunea că e expert în ţesăturile din mătase şi că se pricepea ca nimeni altul să farmece clienţii cu vorba. Într-o perioadă a pus la punct, împreună cu un coleg al lui, un număr semiprofesionist de iluzionism, ceva cu telepatie, pe care îl juca prin vodeviluri. Nu ştiu foarte clar cum funcţiona, însă îţi cerea să ai umor şi să fii iute de limbă. Din nefericire, bunicul avea o slăbiciune pentru alcool şi o pasiune pentru taverne, iar din pricina asta a fost concediat de mai multe ori. În astfel de momente bunica mea, Amelia sau Milly, căreia eu îi spuneam „buna“ şi pe care o iubeam enorm, devenea singura sursă de venituri a întregii familii, căci era o blănăreasă iscusită, care primea de lucru acasă. Bunica tăia şi cosea blănuri de animale, ce reprezentau un element esenţial al garderobei femeilor. Ea era cea mai tînără dintr-un şir de treisprezece copii zămisliţi de John Bush, un legător de cărţi. În 1999, după moartea tatălui meu, am găsit în biroul lui, printre alte acte similare, certificatul de naştere al bunicii, precum şi certificatul de căsătorie al bunului cu buna, şi am descoperit cu uluire că se căsătoriseră în 13 iulie 1906, cu doar şase săptămîni înainte de 26 august, cînd se născuse tata. Ce poveste, ce dramă şi ce suferinţe se ascundeau în datele astea seci? De ce şi-au amînat căsătoria pînă cînd sarcina bunicii a ajuns într-o fază atît de avansată? O fi şovăit ea să-i spună bunului pînă cînd starea ei nu mai putea fi ascunsă nicicum? O fi trebuit să-l înduplece să facă din ea o femeie onorabilă? Sau poate că ea nu şi-a dorit să se căsătorească cu el, în ciuda oprobriului aruncat în acele vremuri asupra mamelor nemăritate? Căsătoria s-a făcut într-un oficiu de stare civilă, nu într-o biserică, iar pe certificatul de căsătorie scrie că mireasa are douăzeci şi unu de ani, deşi în realitate avea doar nouăsprezece. Primul meu gînd a fost că au făcut asta ca să nu fie nevoiţi să ceară consimţămîntul părinţilor, însă unul dintre martori a fost Henrietta, mama lui Milly, ceea ce înseamnă că, după toate probabilităţile, ea era de acord sau cel puţin se împăcase cu ideea căsătoriei lor, iar tatăl bunicii nu mai era în viaţă. Iată încă un mister insolubil.

Cînd am găsit documentul acesta, m-am simţit îndemnat să îmi cercetez puţin originile, ajutat de un fost student, care devenise expert genealogist. Îmi doream mai ales să verific, dacă puteam, o legendă de familie – una atît de incertă, încît ar putea fi numită la fel de bine şi zvon –, cum că străbunicul sau străbunica din partea tatălui era de origine evreiască. Am savurat întotdeauna umorul evreiesc şi scrierile literare ale evreilor, în special pe cele ale evreilor americani. Mă simt măgulit că textele mele comice au fost comparate uneori cu cele ale lui Woody Allen, iar unul dintre cele mai cunoscute personaje, Morris Zapp, a apărut ca urmare a acestei simpatii. Îmi plăcea ideea că această latură a creaţiei mele ar putea avea o origine genetică. Cei din familia Lodge veneau din Huddersfield, din comitatul Yorkshire, şi aveau legătură, într-un fel sau altul, cu negoţul cu lînă, căci lucrau ca ţesători, la decuparea valurilor de stofă sau în manufacturi de pînzeturi. La mijlocul secolului al XIX-lea, un anume James Lodge s-a mutat în sudul Londrei, unde s-a angajat ca funcţionar şi s-a căsătorit cu o servitoare din vestul Angliei. Unul dintre fiii lor, Frederick, care era tot funcţionar, s-a însurat cu o croitoreasă. El a fost străbunicul meu. Nu exista nici o eventuală urmă de sînge evreiesc la aceşti Lodge din Yorkshire sau la soţiile lui James şi Frederick. Latura bunicii mele părea mai promiţătoare, de vreme ce numele tatălui ei putea să fi fost unul european, anglicizat ulterior, dar şi aici cercetările au dat greş. Membrii familiei Bush din secolul al XIX-lea (servitori, mici slujbaşi sau meşteşugari), laolaltă cu nevestele lor, cu care s-au căsătorit după ritul anglican, erau cu toţii englezi, în afară de unul, care era irlandez. Astfel, căutarea strămoşului evreu s-a terminat cu o dezamăgire.

N-am putut să nu mă întreb dacă tata aflase vreodată despre împrejurările naşterii sale şi, dacă da, cum şi cînd se întîmplase. Nu se poate ca povestea să nu fi fost cunoscută de membrii familiilor extinse Lodge şi Bush, numai că în prima jumătate a secolului trecut oamenii se pricepeau să tăinuiască astfel de secrete. S-ar putea ca tata să fi aflat adevărul abia cînd a pus mîna pe certificatul de căsătorie al mamei lui, adică în 1981, după moartea ei. Sau s-ar putea nici să nu fi studiat foarte atent documentul, aşa că nu a aflat niciodată că era cît pe ce să fie un copil ilegitim. Sigur, la urechile mele n-a ajuns niciodată vreun zvon sau vreo aluzie despre toată povestea, dar mi-am dat seama că printre cei şase membri ai familiei noastre de două generaţii bunul era desconsiderat de toţi. Bunica nu îi arăta afecţiunea de care ne bucuram eu şi tata, iar tata îl trata şi el cu răceală şi cu dispreţ. La întîlnirile şi vizitele noastre de familie, bunul era mai degrabă absent, fiind pomenit cu un rînjet ironic sau cu o ridicare din umeri, iar cînd ni se alătura şi el, de obicei făcîndu-şi apariţia din cel mai apropiat pub (fiindcă pînă şi în dimineaţa de Crăciun ieşea să caute unul deschis şi se întorcea acasă tocmai la timp ca să apuce curcanul de la cina festivă), adopta o voioşie exagerată şi prefăcută, care zădărnicea orice încercare de apropiere. Se simţea mult mai în largul lui la petrecerile de Crăciun ale clanului Lodge din Dulwich, unde venea mai multă lume şi unde se aşeza la pianină, cu un pahar de bere blondă la îndemînă, şi interpreta cine ştie ce cîntecel comic, repetînd mereu aceleaşi linii melodice. Era un artist de music-hall ratat.

Faptul că doi tineri s-au căsătorit de nevoie, în urma unei sarcini, precum şi faptul că după aceea nu au mai avut copii (ceea ce la acea vreme era ieşit din comun), sugerează că relaţia lor era întru cîtva lipsită de iubire, iar în timpul unei discuţii cu tata, pe care am înregistrat-o pe bandă cînd el era mai în vîrstă, am auzit pentru prima dată o istorioară care părea să-mi confirme presupunerea şi să explice de ce bunul a fost tratat întotdeauna ca un fel de membru cvasi-delincvent al familiei, unul eliberat condiţionat pentru bună purtare. Cînd a izbucnit Primul Război Mondial, el şi doi dintre fraţii lui, înfierbîntaţi de patriotism, s-au înrolat voluntari într-un regiment local, la fel ca mulţi alţii asemenea lor. Ernie, fratele lui mai mare, a fost decorat cu Crucea de Merit Militar, în vreme ce bunul a fost lăsat la vatră după un an, din pricina unei hernii. Demobilizarea lui, care numai eroică nu a fost, s-ar putea să fi stîrnit invidia multor camarazi de arme şi, în mod sigur, suspiciunile unor civili. „Alde Copper băteau tot timpul la uşa noastră şi cereau să vadă hîrtiile oficiale“, îşi amintea tata. Bunul a început să lucreze la arsenalul din Woolwich, unde a cunoscut o altă femeie, a început o relaţie cu ea şi a plecat pentru o vreme din casa familiei. În cele din urmă, bunul şi buna s-au împăcat, dar s-ar putea ca el să nu fi fost iertat niciodată cu adevărat. „A fost o perioadă destul de tristă“, aşa îşi amintea tata episodul, minimalizîndu-i importanţa. Mai zicea şi că îi pare rău că în adolescenţă a fost lipsit de îndrumarea tatălui său: „Eu n-am avut propriu-zis un tată. Mama a fost singura forţă care a dus în spate gospodăria“.

La şcoala primară unde a învăţat, tata a fost remarcat încă de la început drept un elev cu potenţial. Şi-a amintit cum un învăţător le explica în clasă înţelesul expresiei „pasăre rară“ şi, ca să le dea un exemplu, le-a zis că „William Lodge e o pasăre rară“. A dat şi interviu pentru o bursă la un liceu teoretic cu gimnaziu, dar nu s-a numărat printre cei selectaţi. Cel care l-a intervievat l-a luat peste picior pentru felul cum pronunţa „giografie“, materie pentru care tata îşi declarase interesul. „Ce vrea să fie asta, un fel de gioc d-a dăsenatu’?“, l-a întrebat insul, savurîndu-şi propria poantă. În următorii doi ani de studii, tata s-a mutat la o altă şcoală, una cu profil comercial, unde, printre altele, a învăţat stenografie şi un pic de franceză. Un fost elev pe nume Fred Haydon, care obţinuse o bursă de studii la şcoala de muzică Guildhall, a revenit o dată la şcoală ca să cînte la vioară în faţa elevilor strînşi să-l asculte şi i-a insuflat tatei dorinţa de a deveni muzician: „Mi-aduc aminte că mi-am zis «Mi-ar plăcea să fac aşa ceva»“. A început să ia lecţii de vioară de la un „pasionat“ care deţinea un magazin de instrumente muzicale în cartier, lecţii plătite, probabil, de mama lui pînă a terminat şcoala şi s-a angajat comisionar la o companie de asigurări în City¹, fiind plătit cu o liră pe săptămînă. La vremea aceea avea paisprezece sau cincisprezece ani – nu-şi mai aducea aminte exact. După un an s-a angajat curier la o companie producătoare de zahăr de pe Mincing Lane, pentru două lire pe săptămînă. Numai că el nu avea nici un fel de ambiţie să urce în ierarhia companiei – sau a oricărei alte companii. Nu visa decît să devină muzician profesionist. Timp de cîţiva ani a fost „semiprofesionist“: ziua lucra în City, iar seara cînta. A început ca violonist pentru filmele mute, în sălile de cinema din Dulwich şi din împrejurimi. Într-una din ele l-a întîlnit pe Fred Haydon, a cărui carieră muzicală părea să nu fi ajuns tocmai la nivelul aşteptărilor. „L-am întîlnit în fosă. Purta ochelari groşi, groşi ca fundurile de sticle. Am vorbit de băutură. Lucra într-un mic cinematograf de pe Rye Lane – era, evident, perioada filmelor mute. Aveau acolo o trupă de şase oameni şi el era vioara întîi… cînta minunat. Dar probabil că băutura l-a băgat în mormînt.“ Istorisirile tatei despre viaţa lui profesională se împleteau invariabil cu poveşti despre vieţi şi cariere ruinate din pricina abuzului de alcool şi a crailîcurilor, vicii de care el nici vorbă să poată fi acuzat, deşi îi plăcea să bea cu socoteală (în general bere şi sherry) şi preţuia fără reţineri frumuseţea feminină.

Faptul că un mic cinematograf din sudul Londrei îşi permitea să angajeze o formaţie de şase oameni sugerează întru cîtva cît de jalnic erau plătiţi muzicienii în anii ’20, dar tata reuşea să cîştige de aici mai mult decît din posturile mărunte în care lucra în City, aşa că, de îndată ce a avut posibilitatea, a „renunţat la slujba lui de zi“ (o expresie pe care eu am auzit-o acasă cu mult înainte de a intra în uzul comun). Pe lîngă cîntatul în cinematografe, principala posibilitate de angajare o ofereau „cîntările“ – angajamentele de o noapte încheiate cu trupele de muzică de dans –, iar în epoca jazzului instrumente precum saxofonul şi clarinetul erau mult mai cerute decît cele cu coarde. În următorul deceniu, cînd filmele mute au fost înlocuite de cele sonore, mulţi violonişti talentaţi au ajuns să cînte pe stradă. Tatăl meu, care a reacţionat cu entuziasm la ritmurile jazzului, ca mai toţi cei din generaţia lui, s-a adaptat foarte repede acestei mode, a învăţat să cînte la un saxofon tenor încă din anii adolescenţei, iar mai tîrziu şi-a cumpărat un saxofon alto şi un clarinet. Lua lecţii, însă cu totul nesistematic şi fragmentar. N-a ştiut niciodată să descifreze prea bine notele, iar cînd se trezea cu o partitură complicată şi necunoscută în faţă, risca să fie pus într-o situaţie jenantă. Se baza pe talentul său natural, instinctiv, pe faptul că reţinea uşor melodiile şi pe „tonul“ lui caracteristic. A fost admirat întotdeauna pentru tonul pe care îl scotea la toate instrumentele la care a cîntat. Calităţile acestea l-au făcut să obţină un angajament permanent la un local de noapte numit The 43 Club, a cărui proprietară a ajuns pînă la urmă la închisoare pentru comerţ ilegal cu alcool, iar mai tîrziu la un altul, administrat de fiica acesteia, care se numea Silver Slipper, unul dintre locurile preferate de Bright Young Things², inclusiv de Evelyn Waugh. „Dar am ratat ocazia să-mi îmbunătăţesc tehnica. Tare prost am fost! Îmi controlam tonul, însă nu şi tehnica. De exersat am exersat eu, dar nu genul de exerciţii care mi-ar fi fost de folos. Ar fi trebuit să mă concentrez pe partea practică, pe tehnicile de interpretare, nu pe partea emoţională, de impresie artistică, la care eram foarte bun. Cîntam la vioară ca un violonist de orchestră, dar nu puteam interpreta partituri! Pe multe dintre ele nu eram în stare nici să le descifrez. N-am avut niciodată parte de nici un fel de educaţie muzicală.“ Apoi, cum îi era obiceiul, a renunţat brusc la tonul deznădăjduit şi a adăugat: „Dar mi-ar fi fost oare mai bine aşa?“. Probabil că şi-a amintit de poveştile acelea cu violonişti de concert care cîntau pe stradă. Şi, poate din cauza abilităţilor sale limitate de instrumentist, a început să-şi pună în valoare şi talentul vocal, moştenit de la bunica mea, care avea o voce de soprană curată şi încîntătoare şi ne delecta cu ea de Crăciun, la marile reuniuni de familie din Dulwich, chiar şi după ce trecuse bine de şaizeci de ani. Tata avea, la rîndul lui, o voce de tenor înaltă şi luminoasă, de genul celor pe care le puteţi auzi adesea pe discurile hîrîitoare cu muzica la modă din anii ’30, iar spre sfîrşitul deceniului se lansase într-o carieră de cîntăreţ de radio, ce se anunţa promiţătoare, însă care i-a fost întreruptă brusc în 1940, cînd s-a înrolat în Forţele Aeriene Regale. Dar cu mult înainte de asta, cîndva prin anii ’20, cînd lucra ca muzician profesionist şi încă mai locuia cu părinţii, tata a cunoscut la clubul de tenis din zonă o tînără care se potrivea standardelor lui stricte de frumuseţe. Tînăra se numea Rosalie Mary Murphy şi la ceva timp după aceea cei doi s-au logodit. Familia ei era foarte diferită de a lui: pe jumătate irlandeză, pe jumătate belgiană şi de rit romano-catolic.

Nu-mi amintesc nimic despre bunicii mei din partea mamei, căci au murit amîndoi în acelaşi an, 1936, la începutul şi la sfîrşitul lui, pe cînd eu aveam abia un an. Tatăl mamei mele se numea Tom Murphy şi era fiul unui imigrant originar din Cork. Pe certificatul de naştere al mamei (care s-a născut în 11 mai 1903), la profesia lui scrie „comerciant de cereale“. Mai apoi a obţinut concesiunea unei cîrciumi din zona docurilor din Rotherhithe, iar după aceea a hotelului Imperial de pe Southwark Street, foarte aproape de London Bridge, un aşezămînt cunoscut prin faptul că era frecventat de boxeri renumiţi, împreună cu anturajul lor. Tom Murphy era un patron de local înnăscut din toate punctele de vedere: era fermecător, avea umor şi era foarte îndrăgit de toţi cei care îl cunoşteau. Doar că era cartofor şi pe seama lui a circulat un zvon, niciodată confirmat, cum că într-o vreme ar fi fost amestecat în contrabanda cu ţigări.

Bunica din partea mamei se numea Adèle Goddaert. Părinţii ei erau din Lille şi emigraseră în Belgia la începutul anilor 1860. Au ţinut o băcănie în Docklands, pe malul de sud al Tamisei, unde în 1865 s-a născut Adèle, cea mai mică dintre cele două fete ale lor. Am o fotografie de grup extraordinară de la căsătoria lui Tom cu Adèle, care a avut loc cam pe la sfîrşitul veacului, cînd amîndoi trebuie să fi avut puţin peste treizeci de ani. Perechea de căsătoriţi este fotografiată într-o grădină sau o curte cu ziduri acoperite cu spaliere şi e înconjurată de vreo douăzeci de rude şi oaspeţi ale căror haine elegante, în special pălăriile şi rochiile cu croială complicată, sugerează că aveau un nivel de trai confortabil, mult peste cel al familiilor Lodge şi Bush din acea vreme. Tom, într-un costum cu redingotă şi joben, e destul de înalt, zvelt, arătos, are o mustaţă deasă, cu vîrfurile răsucite, stă cu picioarele lui lungi răşchirate şi priveşte ironic spre obiectiv. Lîngă el, îmbrăcată într-o rochie lungă şi albă, Adèle ţine în mînă un buchet de nuntă mare, are o faţă ovală şi fină, o siluetă frumoasă, ochii întunecaţi şi o expresie uşor îngrijorată. Soarele luminează întreg grupul, dar nimeni nu zîmbeşte, poate din cauza timpului lung de expunere necesar la acea vreme pentru fotografiile făcute în aer liber.

În general, mama pare să fi rămas cu amintiri plăcute din copilărie, de pe vremea cînd familia trăia de pe urma puburilor pe care le ţinea Tom Murphy, căci rumoarea şi agitaţia care însoţesc o astfel de afacere atrag de obicei copiii şi le stîrnesc interesul. Tom ajunsese suficient de înstărit ca să-şi trimită cei trei copii la şcoli particulare de zi: pe mama şi pe sora ei, Eileen, la şcoala de la mănăstirea Sfintei Inimi a lui Isus din Bermondsey (parcă), iar pe fratele lor, John, la St. Joseph’s Academy, în Blackheath, unde voi ajunge să învăţ şi eu la vremea potrivită. Numai că la un moment dat, probabil pe la sfîrşitul anilor ’20, Tom Murphy a pierdut o grămadă de bani la jocuri de noroc şi s-a retras din afacerea cu localurile, trăind din ceea ce pusese deoparte şi cu ceva sprijin din partea fiicelor lui. Adèle a căzut în depresie şi, cum am aflat cînd am devenit matur, a încercat o dată să se sinucidă. În ansamblu, istoria familiei lor, aşa cum mi-au transmis-o în decursul anilor mama şi mătuşa mea, a fost una de prosperitate, urmată de alunecarea într-o sărăcie respectabilă. Erau cu o treaptă mai sus pe scara socială faţă de familia tatălui meu, iar cea mai clară ilustrare a acestei diferenţe era felul în care vorbeau: tata putea să-şi adapteze cu uşurinţă accentul la cei cu care se întovărăşea, dar atunci cînd vorbea firesc, avea o uşoară urmă de cockney, pe cînd cei din familia Murphy fuseseră crescuţi şi educaţi să „vorbească frumos“, iar mătuşa Eileen se mîndrea foarte tare cu pronunţia ei rafinată. Am o bănuială că ea şi John au considerat mereu că sora lor făcuse – ca să folosesc un termen demodat – o mezalianţă. Însă tata a fost din născare mult mai talentat decît oricare dintre Murphy şi majoritatea genelor mele creative i se datorează lui.

Dacă ar fi să judec după fotografia de nuntă a părinţilor mamei, ea „aducea“ cu mama ei, iar Eileen şi John cu tatăl lor. Rosalie (pe care tata o poreclise „Pat“) avea chipul feminin al lui Adèle şi trăsăturile ei simetrice şi fine, în vreme ce Eileen şi John aveau amîndoi zvelteţea lui Tom, precum şi nasul şi bărbia lui ascuţite. Bănuiesc că şi la temperament au preluat aceleaşi modele părinteşti. Mama era inteligentă, dar lipsită de ambiţii. A făcut cursuri de stenodactilografie şi pînă la căsătorie a avut o slujbă de secretară, contribuind astfel substanţial la bugetul familiei, iar după aceea a mai lucrat ca funcţionară cu normă redusă, dar a fost întru totul mulţumită să rămînă în primul rînd mamă şi casnică. Eileen a lucrat şi ea ca secretară, însă era mai ambiţioasă decît sora sa şi, cu personalitatea şi siguranţa ei de sine, a devenit asistenta personală a şefului. Cînd mama a plecat de acasă, Eileen a rămas să aibă grijă de părinţii ei la anii trişti ai bătrîneţii, aşa că a trebuit să renunţe o vreme la carieră, ceea ce i-a stîrnit o anumită frustrare – lucru întru totul de înţeles. John nu i-a fost de nici un ajutor în situaţia dată. Surorile lui mi l-au descris ca pe un frate turbulent, pe care nu te puteai baza şi care în copilărie le necăjea şi le enerva necontenit, iar atunci cînd a crescut, a devenit o povară permanentă pentru părinţii lui, fiindcă nu era în stare să urmeze vreo carieră sau să-şi găsească o slujbă stabilă. Au recunoscut totuşi că te puteai distra foarte bine împreună cu el, lucru pe care l-am remarcat şi eu ori de cîte ori l-am întîlnit, fie în copilărie, fie mai tîrziu. Se pricepea de minune să facă pe clovnul atunci cînd era în dispoziţia potrivită şi avea un întreg repertoriu de stiluri de mers caraghioase cu mult înainte ca Monty Python să fi inventat un minister pentru aşa ceva – şi, de fapt, chiar semăna binişor cu John Cleese. Cînd înota în mare, îi distra pe membrii familiei care stăteau pe plajă scoţîndu-şi slipul în apă şi fluturîndu-l ca pe un drapel pe talpa unui picior înălţat în aer. În cele din urmă s-a înrolat în Forţele Aeriene Regale, unde a părut să fi nimerit în locul potrivit. Înainte de al Doilea Război Mondial a fost navigator şi operator radio pe biplane, iar în timpul acestuia i-a instruit pe aviatorii tineri. În urma războiului, atît viaţa lui, cît şi a lui Eileen au luat o turnură surprinzătoare, care la vremea potrivită îmi va îmbogăţi şi mie semnificativ experienţa de viaţă.

Tata îşi amintea că nu se grăbea foarte tare să se însoare: „Mă ştii cum sînt: «Avem timp, avem timp». Mă interesa mai mult să prind o filieră de angajamente. Mi-amintesc că într-o zi Pat mi-a dat un ultimatum: «Cînd ne căsătorim? Mama şi tata vor să ştie şi ei». A trebuit să stabilim o dată atunci, pe loc“. Data a fost 17 decembrie 1932. Conform certificatului de căsătorie, ceremonia a fost „oficiată“ la biserica catolică de pe Lordship Lane din Dulwich, dar nu cred să fi fost o slujbă de cununie, pentru că tata era „necatolic“, cum îi numeşte Biserica Catolică pe toţi creştinii care n-au fost botezaţi în cadrul ei. Biserica nu privea cu ochi buni „căsătoriile mixte“ şi le descuraja făţiş. Partenerul catolic trebuia să obţină o dispensă pentru a se putea căsători cu un necatolic, iar acestuia i se cerea să participe la un program de iniţiere în cultul catolic şi să promită oficial că toţi copiii care se vor naşte din acea căsătorie vor beneficia de o educaţie catolică. Reglementările acestea sînt valabile şi astăzi, dar sînt aplicate cu mult mai multă îngăduinţă. Probabil că tatei i s-au inculcat noţiunile fundamentale ale religiei creştine la şcoala primară şi, de asemenea, la şcoala de duminică unde a mers o vreme, însă bunicul şi bunica nu erau dintre cei care mergeau la biserică, iar tata nici atît. În anii maturităţii îşi declara credinţa vagă într-un Dumnezeu şi respecta religia catolică, totuşi nu şi-a manifestat în nici un fel dorinţa de a o adopta. Mama era o catolică statornică, dar nu dedicată. M-a învăţat rugăciunile catolice, m-a dus la slujbă în fiecare duminică şi m-a dat la şcoli catolice, însă nu s-a implicat niciodată în acţiunile bisericii locale. Prin urmare, catolicismul meu este aproape întru totul rezultatul educaţiei. Mediul de acasă era în esenţă unul laic – nu aveam nici crucifixe, nici statui de ghips şi nici icoane pe pereţi sau pe rafturi. De asemenea, şi faptul că eram singur la părinţi făcea din mine un catolic atipic.

În timpul acelei iniţieri religioase, tatei trebuie să i se fi spus şi că Biserica Catolică interzice folosirea mijloacelor contraceptive artificiale, cu toate că în teologia morală se admitea ideea că un soţ catolic putea recurge la ele dacă refuzul de a le folosi i-ar fi pus în pericol căsnicia. Catolicii – şi mai ales femeile catolice – care se căsătoreau cu necatolici erau adesea bănuiţi de coreligionarii lor răutăcioşi că îşi alegeau intenţionat astfel de parteneri pentru a-şi putea ţine sub control numărul copiilor fără să păcătuiască. N-am nici un motiv să cred că ăsta s-a numărat printre motivele pentru care mama s-a simţit atrasă de tata, dar faptul că eu m-am născut la doi ani după căsătoria lor şi că mama n-a mai rămas gravidă pînă în 1939 (cînd a pierdut o sarcină) sugerează că tata a avut grijă de partea cu contracepţia.

În 1936, cînd aveam cam un an şi jumătate, ai mei au cumpărat o căsuţă – desigur, cu împrumut ipotecar – care, în afară de cîteva perioade de întrerupere din timpul războiului, a fost şi a rămas căminul lor pînă cînd au murit şi al meu pînă cînd m-am căsătorit. Casa era în Brockley, la cîţiva kilometri de Dulwich, undeva spre est, în orăşelul Deptford, acolo unde începe primul şir de dealuri de după cîmpia londoneză de la sud de Tamisa. Principalul parc al oraşului se numea Hilly Fields, iar dintr-un alt parc, ce se întindea sus, pe Telegraph Hill, într-o zi senină aveai o vedere panoramică asupra Londrei, pînă la clădirile ei reprezentative de pe malul de nord al Tamisei şi chiar dincolo de ele. Brockley s-a dezvoltat ca o suburbie cu locuinţe de familie în decursul secolului al XIX-lea, avînd case dintre cele mai diverse, de la vile enorme şi case înşiruite încăpătoare pînă la şiruri de căsuţe umile. După Primul Război Mondial, tot mai multe dintre proprietăţile de mari dimensiuni au fost împărţite în unele mai mici, pe măsură ce deţinătorii lor au migrat în suburbii mai noi şi mai înverzite, iar zona a început să fie populată predominant de cei din clasa muncitoare şi din pătura inferioară a clasei de mijloc, proces ce a continuat şi după al Doilea Război Mondial, cînd a crescut şi numărul imigranţilor care s-au mutat aici. Deşi cei de la Southern Railway ofereau legături directe şi rapide între Brockley şi London Bridge, dezvoltarea culturală şi socio-economică a zonei a fost blocată – aşa cum s-a întîmplat cam peste tot în sud-estul Londrei – de lipsa legăturilor cu metroul. Singura linie existentă se oprea la New Cross sau New Cross Gate, iar garniturile acesteia străbăteau zona Docklands în ambele direcţii doar pînă la Whitechapel. În vremea cînd am crescut eu acolo, după al Doilea Război Mondial, Brockley devenise o suburbie prost cotată şi era în declin, deşi mie nu mi s-a părut deloc aşa. În 1959, cînd am încetat să mai locuiesc acolo, Goldsmiths College din New Cross şi-a sporit capacitatea şi prestigiul şi cartierul a început să atragă locuitori mai rafinaţi – profesori, artişti, actori –, iar ulterior aproape că a devenit o zonă la modă.

Casa în care s-au mutat părinţii mei era nouă – de fapt, ei au cumpărat-o „în proiect“, cînd strada pe care urma să se ridice era încă în construcţie. Dat fiind cadrul său arhitectural în stil victorian tîrziu, Millmark Grove era un soi de anomalie: aproape o sută de case cu acoperişuri de ţiglă roşie, frontoane din lemn, ferestre ce se deschideau înspre exterior şi faţade cu piatră decorativă, identice cu alte milioane de case construite în Anglia între cele două războaie, dar înşiruite, nu semidetaşate, pentru a înghesui cît mai multe unităţi locative pe o fîşie de teren situată între un terasament de cale ferată foarte jos şi o şosea lată, ce se întindea prin spatele acestor case înşiruite victoriene, cenuşii şi sumbre, de la Brockley Cross pînă la New Cross. La unul din capete, noua stradă cotea brusc, unindu-se cu şoseaua principală şi creînd astfel nişte spaţii goale de trecere pe lîngă cîteva dintre casele de-acolo, printre care şi a noastră, cea de la numărul 81. Ăsta era un mare avantaj – însemna că tomberoanele puteau fi luate şi golite de gunoieri, ni se puteau livra cărbuni şi cocs şi ne puteam ţine bicicletele în grădina din spate fără să mai trebuiască să le cărăm acolo prin casă –, dar exista şi un preţ pe care îl plăteam pentru asta: grădina noastră din spate era mai mică decît a caselor din susul străzii. Gardul de la capătul grădinii era la doar zece-doisprezece paşi de spatele casei. Dar nu puteai să vezi pe deasupra lui şi nici să fii văzut, fiindcă şi casele, şi grădinile erau construite pe temelii înalte şi pe un teren înălţat cu vreo şase-şapte metri, şi-apoi mai erau şi trandafirii agăţători pe care tata îi creştea pe spalierele dintre noi şi vecinii noştri, iar toate astea ne protejau suficient intimitatea.

Strada îşi luase numele de la dezvoltatorul imobiliar şi soţia lui, Mark şi Milly. Calificativul de „crîng“, Grove, nu foarte justificat de cireşii înfloriţi ce fuseseră plantaţi din loc în loc pe trotuar, voia, evident, să sugereze că locul era ceva mai presus de străzile jalnice din vecinătate. Dar s-a dovedit unul reuşit, asta numai pentru că aproape toţi proprietarii se mîndreau cu casele lor şi le întreţineau cu grijă, revopsind periodic lemnăria, adesea în două culori. Fiecare casă avea şi o grădiniţă în faţă, de obicei una cu un gard viu tuns minuţios în spatele zidului scund ce despărţea proprietăţile, un petic de iarbă sau de pavaj din pietre ornamentale şi, uneori, cîte un strat de flori şi nişte tufe. Cînd eram copil, dar şi cînd am mai crescut, de cum intram pe strada noastră, mi se părea că arată mai curată, mai luminoasă şi mai primitoare decît cele din împrejurimi. Îşi păstrează chiar şi acum înfăţişarea, deşi maşinile parcate una după alta pe marginea trotuarului, pe ambele laturi, îi mai ciuntesc din aerul de loc retras şi ascuns. Tata a fost unul dintre primii locatari de acolo care şi-a luat maşină, deşi iniţial alesese locul acela pentru că din Brockley pînă în centrul Londrei exista o linie de tramvai pe care se circula şi noaptea, astfel că, atunci cînd se întorcea acasă la orele dimineţii de la cluburile de noapte şi alte localuri de acelaşi fel din West End, putea să-şi care liniştit cutiile greoaie unde îşi ţinea instrumentele. Cînd am crescut un pic, cutiile respective au fost pentru mine o sursă de fascinaţie: cenuşii şi ponosite la exterior, ele se deschideau şi lăsau să se vadă nişte adîncituri de formă regulată, căptuşite cu o catifea în culori vii, în care stăteau cuibărite, cu lucirea lor aurie, saxofonul alto şi cel tenor.

Unul dintre lucrurile care m-a împins să scriu despre viaţa şi opera lui H.G. Wells a fost interesul lui nestăvilit pentru arhitectura domestică, laolaltă cu convingerea lui că sănătatea, fericirea şi comportamentul oamenilor sînt influenţate radical de buna sau proasta aranjare a spaţiului în care trăiesc. De aceea o să descriu oarecum mai detaliat casa părintească, precum şi alte spaţii în care am locuit mai tîrziu. În interior, casa din Millmark Grove era construită după modelul majorităţii caselor mici din acea epocă: un hol scurt, din care aveai acces la o cameră de zi situată în partea din faţă a locuinţei şi la o sufragerie şi o bucătărie în partea din spate, un şir de scări care ducea la cele două dormitoare de la etaj, cel din faţă şi cel din spate, o cameră „de rezervă“ în faţă, unde se putea înghesui un prici sau un pat mai mic, apoi o baie şi un spălător separat în spate. Pentru că aveam o alee pe lîngă casă, la capătul scărilor exista şi o fereastră, ce arunca o lumină bine-venită pe palierul micuţ, iar telefonul, o unealtă esenţială în profesia tatei, stătea pe pervazul acesteia, alături de jurnalul lui şi de o agendă alfabetică în care tata păstra numerele de telefon ale altor muzicieni. Toate camerele, cu excepţia uneia, aveau dimensiuni meschine, iar cele mai folosite două încăperi erau şi cel mai puţin adecvate pentru scopurile lor, deşi eu nu am băgat de seamă lucrul ăsta decît mai tîrziu, după ce părăsisem de mult casa părinţilor şi îmi formasem nişte pretenţii mai ridicate privind confortul şi buna organizare a spaţiului casnic.

Încăperea cea mai largă şi mai primitoare se afla la parter, în partea din faţă, iar noi îi spuneam „salonul“ sau, cîteodată, pur şi simplu „camera din faţă“. Era pătrată, de aproape patru metri şi jumătate pe o latură, avea o fereastră îngustă, boltită spre exterior, un şemineu destul de elegant, căptuşit cu plăci de ceramică de un vineţiu întunecat, cu o poliţă neagră lăcuită, încadrat pe ambele părţi de vitrine şi rafturi cu cărţi. În salon se mai găsea şi un set de trei canapele tapiţate, confortabile, însă care ocupau o bună parte din spaţiu, iar cînd eram mic, mai era acolo şi un gramofon His Master’s Voice mare, încastrat într-un dulap, cu un mîner pe care-l roteai pe o parte şi două uşi în faţă. Cînd deschideai uşile, ţi se dezvăluia un fel de tunel ca o gură căscată, care se îngusta şi se încolăcea pe măsură ce cobora spre sursa inobservabilă a sunetelor şi care mă nedumerea la fel ca pe foxterierul alb ce auzea vocea stăpînului în faimoasa imagine pe care producătorul aparatului o adoptase drept semn distinctiv al mărcii. Şi mai exista acolo un alt obiect de epocă, probabil franţuzesc, de Belle Époque, pe care mama îl moştenise de la familia ei. Era o masă îngustă, dreptunghiulară, făcută dintr-un lemn lucios şi cu incrustaţii bogate, cu nişte picioare pe roţi care se desprindeau dintr-o coloană centrală minuţios sculptată. Măsuţa părea pur ornamentală, dar tăblia ei se rotea şi se desfăcea pe nişte balamale, transformîndu-se într-o masă de joc tapetată cu pîslă roşie. Masa era rareori folosită în acest scop, ba chiar şi camera propriu-zisă era rar folosită. Asta se întîmpla la ocazii speciale precum Crăciunul sau vizitele unor rude şi prieteni apropiaţi, iar cîteodată mai ascultam acolo şi discuri la gramofon. Sufrageria, tot pătrată, dar cu latura de vreo trei metri şi jumătate, era de fapt camera noastră de zi, căci acolo nu doar mîncam, ci ne şi relaxam, ne strîngeam lîngă căminul ce ne încălzea cu cărbuni aprinşi sau curent electric, scriam scrisori la biroul din colţ, ascultam radioul şi, la vremea potrivită, ne uitam la televizor. Acolo aveam un bufet de stejar, o masă mică de sufragerie, ce se putea extinde, şi scaune cu spătar drept, precum şi două şezlonguri micuţe, aşa că, pentru a ajunge de la uşa camerei pînă la uşa cu geamuri, trebuia să o traversezi cu pasul agil al unui dansator într-o sală de bal. Bucătăria era şi mai mică, şi mai înghesuită, căci n-avea nici doi metri lăţime, şi înăuntru erau un boiler cu cărbuni, ca să încălzim apă, o chiuvetă, un uscător de vase, o plită electrică, o cămară şi dulapuri de bucătărie suspendate pe pereţi. Sub unul dintre dulapuri erau înghesuite o măsuţă şi un scaun, căci acolo luam micul dejun pe rînd, unul cîte unul. La înghesuiala care era acolo, nu-i de mirare că într-o zi, pe cînd aveam vreo doi ani, o oală cu lapte pus la fiert pe o margine a plitei electrice s-a răsturnat accidental şi laptele mi s-a vărsat pe picior, aşa că sub gleznă mi-a rămas pînă în ziua de azi o cicatrice de la arsura de atunci.

Neîndoielnic că tinerei perechi ce a intrat în posesia casei de la numărul 81 de pe Millmark Grove în anul 1936 aceasta i s-a părut o locuinţă modernă, luminoasă şi atrăgătoare, ce contrasta în mod plăcut cu apartamentul închiriat, cu intrare separată, din nu ştiu ce casă veche din East Dulwich, din care ei tocmai se mutaseră – şi, ca primă etapă în drumul spre o proprietate decentă, n-a fost deloc o decizie proastă. Numai că, din motive ce ţin de istoria epocii şi de caracterul celor implicaţi, ei nu s-au mai mutat niciodată într-o casă mai confortabilă şi nici n-au îmbunătăţit-o ori modernizat-o pe cea în care locuiau deja. Cînd mă gîndesc la asta, mă apucă tristeţea, mai ales că ştiu cît i-a afectat viaţa mamei mele.

2

Cînd a început războiul, eu aveam patru ani şi jumătate, aşa că nu înţelegeam mare lucru din groaza şi neliniştea pe care trebuie să le fi simţit părinţii mei – şi mulţi alţii ca ei – în vara şi toamna anului 1939. Îngrijorarea părinţilor a fost sporită, probabil, şi de faptul că la acea vreme mama era gravidă şi a pierdut copilul, o fetiţă, din pricina unui avort spontan. Nu ştiu ce a provocat aşa ceva sau cît de avansată era sarcina, căci am aflat pentru prima oară de această soră a mea nenăscută cînd eram deja adult – nu mai ţin bine minte cum, poate de la mătuşa Eileen, dar în mod sigur nu de la mama, care n-a pomenit niciodată de asta şi cu care n-am deschis niciodată subiectul respectiv. Informaţia m-a surprins teribil şi m-a făcut să mă întreb cum s-ar fi schimbat vieţile noastre, ale tuturor celor din familie, dacă acea fiică ar fi trăit. Mă obişnuisem de multă vreme să fiu „copil unic“ şi n-am regretat-o conştient nici o clipă. Faptul că grija, atenţia şi dragostea părinţilor se concentrau în întregime asupra mea a avut anumite avantaje – deşi în anii războiului rămăsesem doar cu mama, căci tata era mai tot timpul plecat, fiind în trupele de aviaţie. Melvyn Bragg a reuşit în romanul său autobiografic The Soldier’s Return³ o descriere foarte reuşită a tensiunilor oedipiene provocate de întoarcerea unui soldat, după terminarea războiului, la căminul său, la soţie şi la fiul lui de şase ani, care atunci cînd plecase era doar un bebeluş şi căruia acum bărbatul i se pare un intrus periculos. În cazul meu lucrurile nu au stat aşa: eram destul de mare ca să am amintiri cu tata dinainte de război, iar în timpul războiului l-am văzut suficient de des ca să păstrez în minte o imagine filială a sa şi să aştept cu nerăbdare şi dor momentul cînd se va întoarce definitiv acasă. Cînd în cele din urmă familia noastră s-a reunit, mi-am transferat afecţiunea şi respectul în primul rînd asupra lui, luînd în acelaşi timp dragostea grijulie a mamei ca pe ceva de la sine înţeles. Cum ea nu avea o carieră profesională care să-i ofere împliniri şi nici nu era foarte interesată de lucrurile care ne pasionau pe tata şi pe mine, precum muzica, literatura şi sportul, a fost marginalizată şi a devenit un fel de servitoare a noastră: făcea cumpărături, avea grijă de gospodărie şi ne servea la masă, adesea pe fiecare separat, în momente diferite, în funcţie de orarele noastre. Acum mi se pare că, dacă ar fi avut o fiică – şi eu o soră –, balanţa puterii la noi în familie ar fi fost mult mai echilibrată, iar ea ar fi avut o viaţă mai împlinită. Îmi e greu să-mi dau seama cum mi-ar fi afectat asta propriul caracter, dar poate că aş fi fost ceva mai puţin introspectiv şi egoist. Bănuiesc că tata şi mama s-au ferit să conceapă un alt copil în anii războiului, în vreuna din puţinele lui permisii, iar atunci cînd războiul s-a încheiat, mama avea patruzeci şi doi de ani şi i s-a părut, probabil, că e prea tîrziu. Nu mai e nevoie să spun că o asemenea posibilitate nici măcar n-a răsărit în mintea mea prepuberă. Eram fericit că îi am iarăşi alături pe ambii mei părinţi, numai pentru mine. Cînd m-am maturizat, mi-a părut rău că nu am avut fraţi sau surori cu care să pot împărţi sarcina de a mă îngriji de bunăstarea lor la bătrîneţe.

Ştiu că mama a pierdut sarcina aceea un pic înainte de declanşarea războiului sau puţin după aceea, pentru că de acel moment e legată şi o istorioară incredibilă, pe care mi-ar fi venit greu să o iau în serios dacă nu mi-ar fi repetat-o şi tata în timpul acelei discuţii avute spre sfîrşitul vieţii lui şi pe care am înregistrat-o pe bandă. Se pare că ei doi auziseră de nu ştiu ce maternitate aflată undeva la ţară, la sud de Londra, unde viitoarele mame şi copiii pe care îi năşteau erau feriţi de ameninţarea raidurilor aeriene, iar mama fusese de acord să meargă acolo exact înainte să piardă copilul. O prietenă de-a mamei a îndemnat-o să îşi lege o pernă peste burtă şi să se prefacă gravidă în continuare, ca să poată ajunge în aşezămîntul acela, aşa că, încurajată şi de tata, a făcut întocmai, a fost acceptată acolo şi m-a luat şi pe mine cu ea. De fapt, chiar am păstrat în memorie o imagine a locului: o scenă destul de idilică, cu femei şi copii care se plimbau şi se jucau pe o imensă pajişte înverzită şi un foişor din lemn vopsit în alb, care mă fascina, pentru că se putea învîrti ca un carusel, urmărind soarele în deplasarea lui pe cer. Din ce mi-a spus tata, mama nici n-a mai trebuit să poarte perna odată ce fusese deja intervievată şi apoi acceptată să intre în aşezămîntul acela, după care probabil pretinsese că sarcina era abia la început, dar chiar şi aşa, descoperirea faptului că mama mea, o fiinţă timidă şi mai degrabă slabă de fire, a avut tupeul să se preteze la o asemenea înşelătorie, altfel destul de teatrală, m-a uluit şi mi-a arătat ce fermitate surprinzătoare pot dovedi oamenii în momentele critice.

În impresionanta scenă de deschidere din filmul Things to Come din 1936, al cărui scenariu a fost scris de H.G. Wells pornind de la propriul lui roman⁴, era prezentat un război mondial ce începea în anul 1940 cu un atac aerian devastator asupra Londrei. Scena a avut un efect înfricoşător asupra numeroşilor oameni care l-au văzut, iar în septembrie 1939, cînd prim-ministrul Neville Chamberlain a anunţat că Marea Britanie intrase în război împotriva Germaniei, în capitală şi în alte oraşe mari s-au declanşat o panică imensă şi un exod al populaţiei în zonele rurale, urmat de o întoarcere ruşinată a multora dintre cei fugiţi odată cu începerea aşa-numitului „război fals“⁵. Păstrez în minte o amintire care e aproape sigur din acea perioadă: cobor dintr-un tren în întunericul cald al unei gări de la ţară, împreună cu un grup de adulţi în care se află şi mama, cărăm după noi nişte valize, intrăm într-un sat şi batem la uşile oamenilor, căutînd un loc unde să stăm. La puţin timp după asta ne-am întors în Brockley.

Nu ştiu sigur care e legătura cronologică între amintirea aceasta şi episodul de la maternitatea unde am stat. Adevărul e că în timpul războiului cronologia multora dintre numeroasele noastre deplasări e foarte incertă, şi de-acum nici nu mai poate fi refăcută, dar sînt destul de sigur că satul respectiv era Lingfield din comitatul Surrey, unde mama şi cu mine am locuit cu intermitenţe în cursul războiului. Am mai stat în două rînduri şi în Cornwall, pe lîngă St. Austell, şi cel puţin pentru o perioadă mai lungă de timp, cînd nu părea să fie nici un pericol, ne-am întors acasă, în Brockley. Acest trai itinerant mi-a afectat inevitabil educaţia – pe durata războiului am învăţat la şase şcoli diferite, dintre care unele erau foarte slabe –, dar, la urma urmei, cît am fost copil am avut parte de experienţe mai bogate şi mai diverse decît aş fi avut în lipsa războiului şi nici n-am suferit de singurătate şi de dor de casă, cum au păţit „evacuaţii“ oficiali, care au fost încărcaţi în trenuri şi expediaţi la ţară cu cîte o mască de gaze atîrnată la gît şi nişte etichete prinse de haine, să fie adăpostiţi de nişte străini care adesea n-aveau chef de aşa ceva. Pentru un romancier, experienţele interesante sînt aur curat şi nu-i niciodată prea devreme să încep să prospectezi după ele.

În anii ’40, la radio exista un comic foarte popular pe nume Rob Wilton, care îşi începea întotdeauna monologurile cu vorba „În ziua cînd a izbucnit războiul…“. În ziua cînd a izbucnit războiul, toate locurile de distracţie – teatrele, cluburile de noapte şi saloanele de dans – au fost închise urgent, iar tata s-a trezit fără lucru. Avea treizeci şi trei de ani, deci era destul de tînăr să fie chemat în armată cînd va fi nevoie de el. La un moment dat şi-a găsit o slujbă de zi, însă cum timpul trecea şi raidurile aeriene nu se mai concretizau, unele cluburi de noapte, precum şi alte localuri de acelaşi gen, au primit permisiunea să se redeschidă, iar el a început să lucreze din nou ca muzician şi solist vocal şi a cîntat cu cîteva trupe vestite şi la postul de radio BBC. Un jurnalist de la o revistă pe nume Bandwagon scria în martie 1940 că „una dintre descoperirile lui Arthur Roseberry, un flăcău tînăr care pare să ocupe aproape tot spaţiul de transmisie disponibil pentru soliştii tenori, face adevărate furori. Se numeşte Bryan Lodge… şi e de departe unul dintre cei mai buni cîntăreţi din oraş“. Dar tata ştia foarte bine că, mai devreme sau mai tîrziu, urma să fie chemat sub arme şi a profitat de un pont pe care i-l dăduse un alt muzician: dacă se înscria voluntar în Central Band, formaţia de muzică a Forţelor Aeriene Regale, putea să cînte în timpul zilei pentru aviatori, iar seara să interpreteze muzică de dans pe toată durata războiului, în loc să se fie pus să facă cine ştie ce activităţi plictisitoare, neplăcute sau, poate, chiar periculoase, de care n-avea chef. „Cum eu mi-am păzit întotdeauna pielea, m-am dus repejor şi mi-am depus cererea“, mi-a spus el.

După o vreme a primit un telefon de la un şef de formaţie pentru care lucrase, un anume Jack Nathan, care organiza o „trupă de divertisment“ la Uxbridge şi avea nevoie de un saxofonist care putea cînta şi cu vocea. Tata a acceptat rapid propunerea şi, imediat după aceea, a început şi instrucţia militară de bază. „N-are rost să-ţi povestesc cum a fost cu instrucţia militară. Caporalii ăia de-acolo! Nu pricep de unde reuşesc să-i scoată. Ce ignoranţi! Erau nişte javre, evident că da, de-aia şi primeau slujba asta.“ Dar imediat ce a terminat cu instrucţia, a avut un trai destul de comod la Forţele Aeriene. Muzicienii erau scutiţi de la muncile umile, cum ar fi încărcatul cărbunilor, fiindcă asta le putea afecta degetele, iar cînd Jack Nathan a fost avansat sergent de aviaţie, a reuşit să-i scoată şi de la serviciul de gardă. Formaţia a fost încadrată mai întîi la trupele de aviaţie din Cottesmore, în Rutlandshire, o bază folosită în principal pentru instruirea echipajelor de pe bombardiere. Avioanele se prăbuşeau destul de des, iar după aceea urmau funeralii la care formaţia lui Jack Nathan cînta marşuri lente, mergînd încet în urma sicrielor. Cum treaba asta se petrecea regulat, i-a indus tatei conştiinţa acută a pericolelor reprezentate de zbor, fiindcă a refuzat orice ocazie de a încerca pe pielea lui aşa ceva. De fapt, a fost înrolat vreme de cinci ani în Forţele Aeriene şi a ajuns pînă în insulele Shetland şi în India fără să urce vreodată într-un avion şi şi-a perpetuat această realizare remarcabilă şi în viaţa de după război.

Însă la începutul lui septembrie 1940, cînd s-a declanşat îndelung amînatul atac aerian asupra Londrei, tata era încă la Uxbridge, iar mama şi cu mine eram acasă, în Brockley. Am inclus cîteva dintre amintirile mele despre acel moment într-un articol publicat în revista Areté şi intitulat „I remember“:

„Îmi amintesc că am auzit sunetul tînguitor, ce suia şi cobora, al sirenei de alarmă aeriană atunci cînd m-a trezit mama şi m-a îmbrăcat în salopeta de alarmă, iar după aceea am fugit în susul şoselei, la casa unui vecin care avea un adăpost Anderson⁶ instalat sub pămînt, în grădina din spatele casei. Cerul se înroşise cu totul din cauza incendiilor de la docuri, reflectoarele măturau cerul, luminînd centurile de baloane de baraj, iar dinspre linia ferată, de după casele de pe cealaltă parte a străzii, se auzea bubuitul unui tun antiaerian imens.

Îmi amintesc mirosurile de pămînt, ulei de parafină şi cacao dinăuntrul adăpostului şi că mă simţeam în deplină siguranţă şi nu-mi era deloc frică.

Îmi amintesc că într-o zi tata a venit acasă în uniforma lui miţoasă de aviaţie dintr-un loc numit Uxbridge. Ne-a zis în glumă că el era mai în siguranţă la unitatea lui decît eram noi aici“.

Chiar aşa şi era. Noi locuiam la doar cîţiva kilometri de zona docurilor, una dintre ţintele principale ale bombardierelor germane, în vreme ce el era la capătul de vest al liniei de metrou metropolitane, adică aproape la ţară.

M-am folosit de amintirile acestea la începutul romanului meu Afară din adăpost (1970, ediţie revizuită în 1985), unde am schimbat, am combinat şi am înfrumuseţat lucrurile din motive narative şi tematice. De pildă, tatăl personajului principal, numit Timothy, este agent la Paza şi Protecţia Civilă, fiindcă e prea în vîrstă ca să fie înrolat, în vreme ce tatăl familiei în al cărei adăpost se refugiază Timothy şi mama lui este un aviator care se nimereşte să fie acasă atunci cînd o bombă le loveşte locuinţa, episod care e inventat. Nu ştiu cît timp am rămas în Londra după ce au început bombardamentele – oricum, destul de mult ca să încep să strîng de pe stradă şrapnele de bombe, zgrunţuroase şi calde încă în dimineţile de după raiduri –, dar în cele din urmă mama a decis că situaţia devenise prea periculoasă, aşa că ne-am întors la gazdele noastre din Lingfield.

Lingfield se află în Surrey, la aproape cincizeci de kilometri de Londra, şi e cunoscut în primul rînd pentru hipodromul său, motiv pentru care are şi propria lui staţie de tren, unde se ajunge după un drum destul de lung peste cîmpuri, drum care, în funcţie de vremea de afară, poate fi plăcut sau neplăcut. Are în centru un spaţiu verde cu un lac cu raţe, dar singurul său element istoric şi pitoresc este o biserică parohială parţial medievală, încadrată de case de ţară în stil Tudor, ce conţine cîteva ornamente de bronz extraordinar de fin lucrate. După vreo cincizeci de ani, cînd am vizitat din nou locul, nu mi-a trezit nici un fel de amintiri şi nu cred că eu sau mama am intrat vreodată în biserica respectivă. La acea vreme, catolicilor le era interzis să participe la slujbele protestante, iar condiţionarea creată de aceste restricţii ne făcea să nu intrăm nici altcîndva în bisericile necatolice (nu că nu ne-am fi simţit ispitiţi s-o facem, din interes istoric sau arhitectural). Duminica, mergeam într-o clădire cu nimic mai arătoasă decît o baracă încăpătoare, unde venea un preot şi ţinea slujba.

La marginea Lingfieldului exista totuşi o şcoală mănăstirească, administrată de călugăriţe din ordinul Notre Dame, care acceptau şi băieţi, şi fete pînă la vîrsta de şapte ani, iar mama m-a înscris acolo ca elev la cursurile de zi şi apoi, după o vreme, spre deznădejdea mea, ca intern. A zis că ea trebuie să se întoarcă la Londra ca să lucreze ceva legat de „efortul de război“ – probabil vreo muncă funcţionărească – şi că, din pricina bombardamentelor, nu putea să aibă grijă de mine. Mă îndoiesc că era îmboldită de porniri patriotice. Mai degrabă avea nevoie să cîştige nişte bani, de vreme ce de-acum tata figura pe statul de plată al armatei. Episodul apare în romanul Afară din adăpost:

„Maică-sa l-a sărutat de rămas-bun şi i-a spus să fie cuminte. Plîngea, iar Timothy nu putea să înţeleagă de ce-l părăsea aşa, cu totul, de ce-l lăsa să se descurce singur. El n-a plîns, dar era speriat şi nefericit. Partea de internat a clădirii şcolii era rece şi întunecoasă, cu scări de lemn şi podele fără covoare, care scîrţîiau cînd călcai pe ele. La masă li se dădea o ciorbă cu bucăţi de grăsime albă în ea şi cartofi cu un sos apos, care transforma mîncarea într-o chestie siropoasă. N-a mîncat nici un pic, dar a rămas cu spaima că sora Scholastica l-a văzut. După masă au mers în capelă, au cîntat imnuri şi au recitat rugăciuni lungi, pe care băiatul nu le ştia, aşa că a dat din gură, închizînd-o şi deschizînd-o, însă fără să scoată nici un sunet, ci doar prefăcîndu-se că de fapt cîntă şi recită şi el laolaltă cu ceilalţi. Apoi a venit vremea să meargă la culcare. Patul lui era într-o cameră mare, unde mai dormeau şi alţi băieţei. Aveau un loc unde să se spele, dar numai cu apă rece. Pe podea nu era decît linoleum şi, cînd şi-a scos pantofii şi ciorapii, i s-a făcut frig la picioare, aşa că s-a vîrît repede în pat. Sora care era de serviciu acolo l-a întrebat dacă-şi spusese rugăciunile de seară, iar Timothy i-a răspuns că dacă era frig, mama lui îl lăsa să şi le facă în pat, numai că băieţii ceilalţi s-au hlizit. Călugăriţa i-a spus că data viitoare trebuie să îngenuncheze în faţa patului cînd îşi face rugăciunile, ca şi ceilalţi băieţi. (…) Nu-i plăcea să fie intern la o mănăstire. Îi venea să plîngă, numai că l-ar fi auzit ceilalţi băieţi şi nici nu l-ar fi ajutat cu nimic. O să plîngă tare, tare de tot cînd o să vină să-l vadă mama şi atunci o s-o roage să-l scoată de acolo. Se imagină plîngînd şi spunîndu-i mamei sale «Ia-mă de-aici, ia-mă de-aici, ia-mă de-aici» şi-o văzu pe maică-sa luîndu-l de acolo. Adormi cu gîndul la asta“.⁷

Rîndurile de mai sus au fost scrise într-o vreme cînd experienţa respectivă mi-era mult mai apropiată decît îmi este acum, cînd nu mai pot să diferenţiez cu certitudine detaliile preluate din viaţă de cele inspirate de abordări ficţionale clasice ale subiectului, cum sînt cele din Portret al artistului la tinereţe de James Joyce şi din Frost in May de Antonia White, şi de cele pe care le-am inventat eu însumi. Dar fragmentul, ca şi întreaga scenă din care este preluat, e cu certitudine autentic în ceea ce priveşte sentimentul de părăsire pe care l-am simţit atunci, pe vremea cînd aveam cinci ani şi mă obişnuisem cu grija nemărginită şi, cu siguranţă, excesiv de îngăduitoare pe care mi-o arăta mama, iar după aceea m-am trezit aruncat dintr-odată în mediul auster al traiului în comun dintr-un internat. Cînd m-am despărţit de mama, ea mi-a promis că o să mă viziteze curînd şi o să-mi aducă de la Londra cizmele de cauciuc înalte şi îmi amintesc cum aşteptam cu sufletul la gură lîngă uşa de la intrarea mănăstirii atunci cînd trebuia să sosească, iar în clipa în care am văzut-o apărînd pe alee, am ţîşnit afară din clădire şi m-am aruncat în braţele ei. Nu ştiu dacă i-am spus „Ia-mă de-aici“, însă trebuie să fi fost ceva asemănător, iar ea m-a luat de-acolo.

N-am stat în internatul mănăstirii decît o săptămînă sau două, dar mie mi s-a părut că a durat o veşnicie pînă ce mama s-a întors, ca un vis urît din care te trezeşti cu o nespusă uşurare. După aceea am stat împreună cu mama în tot felul de locuri, convins că de-acum înainte n-o să mă mai părăsească, iar în momentele de final ale războiului eram deja destul de sigur pe mine ca să accept de bunăvoie să stau cîteva luni în gazdă la o familie din Lingfield, pentru ca mama să se poată întoarce la muncă în Londra. Dar peste mulţi ani, cînd am început să fiu afectat de o teamă ce a căpătat accente psihotice, m-am întrebat uneori dacă nu cumva sămînţa ce stă la originea acestei porniri nu va fi fost cumva plantată de episodul acela de la internatul mănăstirii – acea dispariţie bruscă, neprevăzută şi nelămurită a tuturor lucrurilor care mi-au asigurat o copilărie plăcută şi ferită de pericole.

Am continuat să merg la şcoala de la mănăstire ca elev obişnuit, stînd în gazdă împreună cu mama. O perioadă am locuit împreună cu o femeie nesuferită căreia-i spuneam doamna Green, care se plîngea că fac prea multă zarvă şi a cărei casă, la fel ca mai toate casele din Lingfield, nu avea curent electric, ci doar lămpi cu gaz la parter şi nimic la etaj, aşa că trebuia să merg la culcare cu o lumînare. Casa nu avea nici baie, astfel că îmi făceam baia săptămînală în camera noastră de zi, într-o cadă de tablă umplută cu apă fierbinte adusă cu urcioarele. Cred că la puţin timp după aceea, probabil în primăvara sau vara anului 1941, am plecat din Lingfield şi ne-am mutat în Porthpean, un cătun de pe ţărmul mării, în apropiere de St. Austell, pe coasta sudică a Cornwallului. Mama avea un văr mai mare din partea bunicii, pe nume Victor Wood, pe care ea şi Eileen îl ştiau şi îl plăceau de cînd erau mici. Cînd a crescut, Victor a devenit un prosper om de afaceri, s-a mutat în Cornwall şi a ajuns proprietarul a două farmacii din zonă, una în St. Austell şi alta pe coasta de nord, în Newquay. După ce a descoperit condiţiile destul de jalnice în care mama mă îngrijea în Lingfield, ne-a invitat cu generozitate să mergem să locuim în casa lui încăpătoare din Porthpean, iar noi am făcut întocmai.

Am călătorit cu autobuzul, bănuiesc că pentru a economisi bani. A fost o călătorie interminabilă în epoca aceea fără autostrăzi, ce a presupus şi să schimbăm un autobuz la Exeter. Dar îmi închipui că, odată ce am ajuns la destinaţie, m-am înveselit destul de rapid. Pentru un copil, Porthpean era un loc mai atrăgător decît jilavul şi noroiosul Lingfield, iar casa lui Victor Wood s-a dovedit mult mai confortabilă decît locuinţa închiriată în care stăteam acolo. Zona de pe lîngă St. Austell nu e una dintre cele mai pitoreşti din Cornwall. E centrul industriei de caolin, iar dealurile conice de reziduuri albe-cenuşii produse de aceasta se întind dinspre cîmpie pînă aici ca nişte mormane fantomatice de zgură. Oraşul propriu-zis e lipsit de farmec, dar nu foarte departe se află pitorescul Fowey şi excentricul Mevagissey, iar prin zonă se găsesc şi cîteva golfuleţe cu plaje atrăgătoare, aşa cum e şi Porthpean. Casa unchiului Vic, căreia i se spunea Refugiul, se înălţa pe un deal abrupt, la doi paşi de plajă, şi cu toate că era sluţită de o lungă baricadă de obstacole construite din ciment şi fier ruginit, care ar fi trebuit să oprească o invazie germană, acestea nu ne împiedicau să ajungem la mare. Plaja era perfectă pentru un copil, avea nisip din belşug în timpul refluxului şi mai avea la un capăt şi un şir de stînci pe care te puteai cocoţa cu uşurinţă, iar atunci cînd valurile se retrăgeau, scobiturile şi crăpăturile acelor stînci deveneau nişte bazinaşe căptuşite cu alge marine, în care trăiau scoici, melcişori, crabi, creveţi, anemone-de-mare şi peştişori. În 2002, cînd am vizitat din nou locurile acelea, bazinaşele erau în continuare acolo, dar în ele se vedeau prea puţine semne de viaţă. Cît am fost „evacuat“ aici, m-am simţit – cel puţin o vreme – ca şi cum aş fi fost într-o vacanţă prelungită şi nu în exil de acasă. Spre încîntarea mea, tata a reuşit să vină să ne vadă într-o permisie destul de lungă şi am un instantaneu cu el şi cu mine stînd alături şi zîmbind, într-o postură identică, amîndoi cu picioarele depărtate şi cu degetele mari înfipte în betelia pantalonilor scurţi. Tata e la bustul gol, aşa că fotografia trebuie să fie din vara lui 1941. Îmi vine să zic că, atunci cînd şi-a îmbrăcat uniforma şi a plecat înapoi la baza militară, am fost foarte trist, dar în acelaşi timp am fost şi mîndru de el şi i-am idealizat într-o anumită măsură contribuţia la efortul de război. Am devenit captivat de o cărticică despre recunoaşterea avioanelor pe care mi-o lăsase şi am învăţat să fac diferenţa între contururile avioanelor Spitfire şi Hurricane şi între cele ale bombardierelor Dornier şi Heinkel.

Cum ieşeai din Porthpean, înspre est, se afla Duporth House, reşedinţa familiei Rankin, care înainte de începerea războiului îşi transformase proprietatea într-o elegantă staţiune de vacanţă, construind căsuţe pe terenul ce cobora în pantă pînă la plaja lor privată. După declanşarea războiului, locul a fost rechiziţionat pentru cazarea militarilor, dar domnul şi doamna Rankin au continuat să locuiască la conac împreună cu fiul lor, Alan, care era cam de aceeaşi vîrstă cu mine. Unchiul Victor îi cunoştea, astfel că am fost invitat şi eu în cîteva rînduri la Duporth House, ca să mă joc cu Alan, care era un băiat destul de neastîmpărat, cu o claie de păr auriu şi cîrlionţat. Alan m-a dus prin toate încăperile acelei case imense (cum mi se părea mie atunci) şi am explorat împreună vastele clădiri cu ecou care odinioară erau folosite de turişti – o sufragerie şi o sală de bal cu un ring de dans –, precum şi promenadele de scînduri şi aleile de afară. Ne-am uitat îndelung printre copaci la soldaţii indieni care locuiau în acel moment în căsuţele de vacanţă, nişte bărbaţi cu pielea întunecată şi cu turbane pe cap, care îşi pregăteau mîncarea pe focuri aprinse în aer liber. Mie locul mi s-a părut unul magic, iar piesa de rezistenţă o constituia un superb trenuleţ pe şine pe care domnul Rankin îl construise într-o cameră din podul casei, unul la fel de mare ca modelul pe care îl văzusem înainte de război la magazinul Hamleys, pe Regent Street, iar domnul Rankin a fost încîntat să ne arate cum funcţionează.

Părinţii lui Alan îl bruftuluiau tot timpul din cauza purtării lui şi cred că sperau că influenţa mea o să fie una benefică. E drept că eu aveam un respect mult mai mare faţă de autoritate, după cum o arată un incident pe care mi-l amintesc din acea perioadă. Tocmai mă jucam sau, mai bine zis, umblam creanga (expresia asta sugerează mai bine felul în care se adună să hălăduiască fără ţintă copiii nesupravegheaţi) cu alţi cîţiva puşti pe la colţul drumului din Porthpean, unde era situată casa unchiului meu. O maşină micuţă ce venea dinspre plajă a început să urce dealul, iar eu, dintr-o pornire sfruntată, ca să-mi impresionez tovarăşii de joacă, am aruncat după maşină cu un băţ pe care-l ţineam în mînă. Nu cred că voiam să nimeresc maşina, dar am nimerit-o într-una din ferestrele laterale. Spre groaza mea, maşina s-a oprit, şoferul a coborît şi s-a dovedit a fi un ofiţer de armată în uniformă. Clişeul „am rămas stană de piatră“ ar fi unica descriere posibilă a felului cum îmi simţeam mintea şi trupul în timp ce bărbatul se apropia de noi. Nu cred că m-am temut de ceva concret, cum ar fi să fiu arestat pe loc şi tîrît la o secţie de poliţie. Doar îmi dădeam seama că tocmai comisesem o infracţiune îngrozitoare, pentru care urma să fiu pedepsit. Bineînţeles, omul nu a făcut altceva decît să ne explice cu severitate cît de periculos e să arunci cu obiecte în maşini. Nici măcar nu sînt sigur dacă şi-a dat seama că eu sînt vinovatul. Dar mulţi ani după aceea, în momentele mele de reverie, mai ales atunci cînd mă chinuiam să adorm, retrăiam în minte clipele acelea dramatice şi încercam zadarnic să scap de amintirea vinovăţiei şi de teama mea de pedeapsa meritată.

Din cînd în cînd venea să ne viziteze la Porthpean mătuşa Eileen, sora mai mică a mamei, care se mutase din Londra în sud-vestul ţării, cu gîndul să-şi găsească o slujbă legată de efortul de război într-un mediu mai ferit decît era capitala. A lucrat o vreme la Land Girl, iar apoi a fost secretara comandantului trupelor americane ce i-au înlocuit pe indienii de la Duporth House. Întotdeauna mă bucuram cînd o vedeam, la fel ca mai toată lumea. Mătuşă-mea era atrăgătoare, plină de viaţă, întotdeauna aranjată şi elegant îmbrăcată, cuceritoare în public, excelentă vorbitoare, un pic teatrală în gesturi şi în felul de a vorbi şi, pe deasupra, povestea o groază de istorioare amuzante din viaţa ei, ce îi făceau pe adulţi să stea strînşi în jurul ei şi să se prăpădească de rîs. Firea ei ascundea şi o latură mai tristă, pe care urma să o descopăr cînd voi mai fi crescut, dar cînd eram copil, mi se părea o figură fascinantă, care alunga plictiseala de cum apărea, iar ea, la rîndul ei, se ataşase foarte tare de mine. Aşteptam cu nerăbdare vizitele ei, iar o dată, cînd aveam vreo şase ani, i-am propus un pact secret între noi doi, şi anume ca eu să-i mărturisesc toate obrăzniciile făcute, iar ea să mă pedepsească pentru ele, bătîndu-mă la fund cu un băţ pe care îl luasem din grădină, şi să le ţină socoteala. Mătuşa a chicotit, oarecum stînjenită, şi a reuşit cumva să evite aplicarea pactului, trăgîndu-mi doar o singură lovitură ilustrativă, „de antrenament“, uşoară ca o atingere de baghetă magică, şi asta numai pentru că am insistat eu. Oare ce-ar fi dedus un psihanalist din planul pe care îl născocisem? Evident, nu îmi doream să sufăr fizic şi, din acest motiv, mizasem pe slăbiciunea pe care o avea mătuşa pentru mine. Să fi fost oare vorba de o expresie a sexualităţii infantile, fiindcă eram cumva îndrăgostit de mătuşa mea, iar aceasta părea să fie cea mai intimă legătură dintre noi pe care mi-o puteam închipui la vîrsta aceea? Sau era pur şi simplu o încercare inconştientă a unui puşti de a scăpa de emoţiile stînjenitoare asociate scenei aceleia cu ofiţerul din maşină (căci în ambele episoade apare un băţ), de a-şi curăţa memoria de momentul traumatic al infracţiunii şi al fricii de atunci printr-o scenă de pedepsire ritualică? Dar despre mătuşa Eileen o să povestesc mai multe ceva mai încolo. A fost un personaj extrem de important în viaţa mea, iar viaţa ei a fost, în parte, sursa de inspiraţie pentru două dintre romanele mele.

Unchiul Vic era un om grozav de drăguţ. Era uscăţiv, purta ochelari, avea părul cărunt şi rărit, iar pe chip îi răsărea adesea un zîmbet larg, cu dinţii la vedere. Îşi păstrase accentul de Yorkshire, care pentru mine era ceva complet nou, dar care se potrivea foarte bine cu generozitatea şi căldura lui spontane. Avea puţin peste cincizeci de ani, deci era prea bătrîn ca să fie înrolat, dar făcea parte din Apărarea Civilă. Avea o maşină micuţă şi, datorită afacerilor sale, primea şi o raţie de benzină, de care beneficiam şi noi. Odată ne-a dus pe mine şi pe mama, traversînd întreaga peninsulă Cornwall, pînă la Newquay, care era o staţiune liniştită şi de dimensiuni modeste, foarte diferită de locul aglomerat şi întru cîtva kitschos din zilele noastre. Deşi eram foarte mic, am fost uimit de contrastul dintre coasta de nord a Cornwallului, stîncoasă şi bătută de vînturi, şi cea sudică, mult mai ferită şi mai blîndă, şi am privit înfiorat valurile gigantice înălţate din apele Atlanticului, care se spărgeau apoi pe întinsele plaje din Newquay.

Am descris perioada pe care am petrecut-o în Cornwall ca pe una idilică şi, în multe privinţe, aşa a şi fost. Dar în traiul de la Porthpean existau şi tensiuni, stîrnite de soţia lui Vic, Isabel, pe care prezenţa rudelor lui în casa ei o irita. Poate că dispoziţia ei era uşor de înţeles, însă felul în care şi-o exprima era adesea bizar. Acum, cînd îmi aduc aminte, mi se pare clar că Isabel avea probleme psihice, dar la vremea aceea mi se părea un personaj neliniştitor, care-şi schimba brusc dispoziţia şi avea accese periodice de furie şi isterie, pe care le auzeam şi prin uşi. Era protestantă şi părea să fie scoasă din sărite în special de faptul că noi eram catolici, la fel ca soţul ei. Duminica se aşeza la pianul din salon şi cînta cît putea de tare „Înainte, soldaţi creştini“ şi alte imnuri protestante, ca să-şi dovedească puterea credinţei. Ea şi Vic aveau doi copii adolescenţi, pe Ralph şi Mary. Ralph, care era cel mai mare, părea să se fi aliat cu maică-sa, dacă era să mă iau după răceala cu care ne trata, în vreme ce Mary era mult mai prietenoasă. Mărinimosul Vic se străduia din răsputeri ca toată lumea să fie mulţumită, dar bănuiesc că la un moment dat mama a hotărît că ar fi mai bine să nu mai stăm la ei în casă. Am plecat şi – lucru care acum, privind retrospectiv, mi se pare destul de surprinzător – ne-am întors la Londra, în Brockley, pe Millmark Grove.

1. Zona centrală a Londrei, centrul administrativ şi financiar al oraşului de astăzi, ce se suprapune aproximativ pe vechea aşezare a cetăţii romane şi apoi medievale.

2. Bright Young Things sau Bright Young People („Tinerii sclipitori“) este numele dat de un tabloid britanic unui grup de aristocraţi intelectuali boemi din Londra anilor ’20, ale căror escapade nocturne, condimentate cu mult alcool şi droguri, au făcut deliciul presei din epocă. Printre ei s-au numărat viitori politicieni şi membri proeminenţi ai vieţii artistice britanice, cum ar fi scriitorul Harold Acton, criticul de artă Sacheverell Sitwell, compozitorul William Walton şi Evelyn Waugh.

3. Pentru fluidizarea textului, titlurile cărţilor citate netraduse la noi au fost păstrate în forma originală, iar titlurile cărţilor traduse şi deja consacrate în această formă au fost menţionate în limba română (n.r.).

4. Filmul amintit aici a fost regizat de William Cameron Menzies şi lansat în 1936, la originea sa stînd romanul lui H.G. Wells The Shape of Things to Come din 1933.

5. „The Phoney War“ este o denumire dată în spaţiul britanic fazei de început a celui de-al Doilea Război Mondial, de după intrarea oficială a Marii Britanii în război (în septembrie 1939) şi luptele din Franţa din mai 1940. Denumirea provine de la lipsa unor confruntări militare semnificative ale trupelor britanice cu inamicul şi menţinerea unui ritm de viaţă normal, paşnic, pe teritoriul britanic.

6. Salopeta de alarmă era un articol de îmbrăcăminte dintr-o singură bucată, proiectat pentru alarmele aeriene în Anglia din timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Semăna cu salopetele instalatorilor sau ale altor muncitori, dar era foarte largă, astfel încît se putea îmbrăca rapid peste pijamale sau cămăşi de noapte pe durata alarmelor nocturne. Adăpostul Anderson era un tip de adăpost antiaerian de mici dimensiuni, construit din plăci de oţel curbate şi proiectat pentru şase persoane. În perioada războiului, acesta a fost distribuit gratis persoanelor cu venituri mici şi pentru o sumă modică celor cu venituri mai substanţiale.

7. David Lodge, Afară din adăpost, trad. din limba engleză de Radu Pavel Gheo, Editura Polirom, Iaşi, 2011, pp. 26-27.