Victor Neumann, Armin Heinen

editori

Istoria României prin concepte

Perspective alternative asupra limbajelor social-politice

Editura Polirom
2010

© 2010 by Victor Neumann şi Armin Heinen

© 2010 by Editura POLIROM, pentru prezenta ediţie

Colecţia Historia este coordonată de Mihai-Răzvan Ungureanu.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN print: 978-973-46-1803-3

ISBN ePub 978-973-46-2494-2

ISBN PDF 978-973-46-2495-9

Redactor: Emanuel Grosu

Coperta: Camil Mihăescu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Este utilă rescrierea istoriei României? Evoluţia conceptelor social-politice şi alternativele interpretative

Victor Neumann

(Timişoara)

Studiile din ultimele decenii arată că istoriografia mondială şi-a diversificat instrumentele de cercetare şi informare, dar mai ales că a optat pentru schimbări metodologice fundamentale în abordarea trecutului. Graţie eforturilor conjugate ale istoricilor, lingviştilor şi filozofilor, istoria a fost mult îmbogăţită, câştigând noi poziţii în ierarhia ştiinţelor umaniste. Istoricul manifestă un interes deosebit pentru interogaţii, problematizări şi explicaţii inedite. Comprehensiunea faptelor, şi nu doar simpla lor descriere este deviza lui, analiza şi formularea judecăţii de valoare, şi nu doar naraţiunea este obiectivul său. Pentru ca o istorie să fie convingătoare în ochii cititorului este nevoie de examinarea critică a izvoarelor, de reflecţie eliberată de obligaţiile autorului, de o perspectivă onestă asupra fenomenelor, de concepte şi limbaje adecvate.

Începând cu Iluminismul şi până astăzi, istoria ca domeniu este într-o continuă evoluţie, şi aceasta se întâmplă nu doar ca acumulare de informaţii, ci mai ales ca studiu util dezvăluirii şi definirii gândirii şi acţiunii umane1.

„Căci ceea ce a funcţionat efectiv pe termen lung şi s-a schimbat treptat nu se poate deduce de la sine din documente. Pentru aceasta este nevoie de un demers preliminar mai mult teoretic şi terminologic. Ceea ce se dovedeşte a fi istoria conceptelor trimite – în temeiul documentelor – la un spaţiu lingvistic bine delimitat şi la o empirie perceptibilă doar prin mijlocirea limbii. Ea atestă impulsuri novatoare menite să consemneze sau să iniţieze noi experienţe, dar, în acest fel, o istorie propriu-zisă nu e încă îndreptăţită”2.

Aidoma predispoziţiei omului de a fi liber şi de a alege din mai multe opţiuni, şi în cazul istoricului unghiul de reflecţie trebuie să fie mereu altul. Pornind de la o asemenea observaţie, Hans-Georg Gadamer afirmă că limba oferă o imensă şansă de recunoaştere a factorilor determinanţi ai comportamentului şi ai găsirii de sine a omului3. Împreună cu ea, istoria este aceea care evaluează moştenirile trecutului, invită la contextualizare în funcţie de timpul în care se petrec faptele, compară evenimentele şi elaborează ipoteze în speranţa de a înţelege ce s-a întâmplat deja. După cum conceptul de istorie „nu este o simplă ceartă legată de metoda, teoria sau politica ştiinţifică”, tot astfel şi teoria istoriei nu este o simplă ideologie, chiar dacă – din pricina ambivalenţelor conţinute în propriile analize şi judecăţi – ea se pretează la criticile ideologice.

Structura de gândire în care este aşezat un fapt din trecut devine esenţială şi datorită ei sunt posibile ierarhizarea, interpretarea şi concluziile. De aici rezultă libertatea de a decoda fenomenul şi de a formula şi reformula (rescrie) un punct de vedere. Nu întâmplător, ultimele generaţii de istorici au fost atrase de identificarea reperelor de gândire. Fie că e vorba de transformarea lentă a societăţii şi a economiei petrecută în duratele lungi ale istoriei, cum aprecia Fernand Braudel, fie că e vorba de discontinuităţile vizibile în limbajele social-politice, cum observa Reinhart Koselleck, întrebările privind structura de gândire a omului şi a societăţii sunt esenţiale pentru munca istoricului.

Sub semnul prejudecăţilor şi al povestirii naive: exemplul istoriilor din fostele ţări comuniste

Merită să deschidem discuţia asupra noii înfăţişări a istoriografiei mondiale atâta vreme cât abordarea trecutului în fostele state comuniste continuă să fie dominată de partizanate ideologice, politice, religioase, să uzeze şi să abuzeze de descrieri în care domină prejudecăţile etniciste, naţionaliste, fundamentaliste şi în care la fiecare pas este inventat duşmanul „de clasă” sau „de rasă”. De pildă, dihotomiile român/maghiar, român/rrom, ortodox/greco-catolic, creştin/evreu, comunist/anticomunist, bogat/sărac, instruit/ignorant din discursul istoric românesc fac imposibilă înţelegerea complexelor istorii regionale şi naţionale ale României. Prin modesta ori neconvingătoarea cunoaştere a celorlalţi – a îndelungatei prezenţe în acelaşi spaţiu a mai multor grupuri cultural-lingvistice, a coparticipării lor la construcţia civilizaţiei zonale – viziunea istoricului este trunchiată.

A vorbi despre istoria unei regiuni fie ignorând diversităţile cultural-lingvistice şi religioase, fie subliniind diferenţele împiedică recuperarea şi elaborarea unei istorii comune. Scriind impresionat când de etnonaţionalismul comunităţii majoritare, când de temerile de asimilare a minorităţilor, istoricul are prea puţin timp să reflecteze la similitudinea aspiraţiilor omului, la originile europene ale civilizaţiei unui spaţiu şi la sensurile juridice mai vechi sau mai noi ale conceptului de cetăţean. În locul studiilor elaborate în beneficiul cunoaşterii particularităţilor de gândire tributare unui set de valori, istoricii continuă să evidenţieze aşa-numitele specificităţi, preferând evaluarea trecutului în funcţie de arhetipuri, genealogii, demografii, contradicţii şi războaie sau, în alte situaţii, în virtutea complexelor de inferioritate sau de superioritate.

De exemplu, fenomenele sociale, straturile multiculturale şi multicivilizaţionale din diverse perioade de timp sunt descrise graţie aceleiaşi ideologii etnoculturale, cu ajutorul căreia este descoperită şi prelungită cariera etnonaţiunii4. Astfel, din trecut sunt selectate informaţiile ce indică o cvasiperfectă continuitate culturală şi religioasă a populaţiei. Alteori, cifrele probează mişcarea demografică în acord cu imaginea şi prejudecata cercetătorului. În atari condiţii, nici vorbă de a putea separa ficţiunea de realitate, de a face distincţie între istorie şi memorie ori de a acorda atenţie permanenţei schimbărilor şi genezei ciclice a noului. Or, tocmai de distincţii depinde accesul la realităţile istoriei5. Straturile temporale conduc la înţelesuri dacă nu opuse, cel puţin diferite. În Europa modernă, identitatea colectivă se redefineşte graţie transformărilor politice ori schimbării sferelor de influenţă. Comparativ cu timpul istoric precedent, societatea se structurează altfel, iar limbajele şi mesajul conţinut de acestea sunt altele.

Conceptul de identitate politică, aşa cum a fost el formulat în Declaraţia Drepturilor Omului şi ale Cetăţeanului din 1789, a arătat primordialitatea apartenenţei administrative şi juridice a fiecărui individ. Cel puţin teoretic, conceptul nu trimitea la diferenţe de statut juridic între persoanele şi grupurile de persoane ale unui stat, la apartenenţa la o religie sau la origini comunitare. După multe controverse care au avut loc în procesul emancipării şi după ce cultura juridică l-a resemantizat, conceptul limita inventarea şi clasarea omului în baza averii, numelui, credinţei, limbii şi orientării culturale. În atari condiţii, însăşi gândirea politică şi democraţia s-au îmbogăţit. Statele Europei Occidentale – mai ales Marea Britanie şi Elveţia –, au exersat îndelung coabitarea mai multor grupuri cultural-religioase, conceptul de cetăţenie asociind în timp numeroase elemente normative şi devenind productiv pentru stabilitatea social-politică.

În contextul Europei Centrale şi Sud-Estice, conceptul are o carieră puţin vizibilă, culturile şi opţiunile ideologice comunitariste rezultate din acestea impunând etnicitatea (cu largul concurs al politicilor anglo-americane şi franceze de după primul război mondial) ca factor determinant în definirea identităţii persoanei, respectiv în delegarea locului şi drepturilor ei în viaţa publică a unui stat6. Pare firesc, de îndată ce admitem că ruralul, şi nu urbanul, a fost mediul care a inspirat limbajele social-politice în spaţiul amintit. Ce a rezultat? Psihologia şi politicile discriminatorii din secolul al XX-lea continuă să supraliciteze dreptul istoric, abuzând de conceptele de etnicitate şi etnonaţiune. În consecinţă, fiindcă tema zilei rămâne excluziunea unor minorităţi precum aceea a rromilor, istoriografia se vede obligată la ample reconsiderări.

Cum să interpretez comentariile potrivit cărora exclusivismul ar fi conţinut în conceptul tradiţional de cetăţean, şi nu în cel de etnic?7 A discuta despre inovaţiile occidentale ale conceptului de cetăţean – şi mai cu seamă despre reconsiderarea radicală a acestuia într-un mediu intelectual şi într-un cadru administrativ-juridic ce a întârziat cu două sute de ani introducerea lui în propriile limbaje – pretinde în primul rând analiza discrepanţelor dintre statutul juridic şi politic al celor două zone ale continentului, Estul şi Vestul. O literatură rezultată din cercetarea unui alt univers şi bazată pe o altă experienţă de viaţă, aşa cum este aceea a lui Will Kymlicka, necesită o corectă inventariere a noţiunilor şi ipotezelor, dar şi o examinare critic-raţională atunci când intenţia este de a transfera (în mediul românesc, de exemplu) teorii generate de un context social-cultural şi politic diferit8.

În ciuda progreselor şi a recentelor asocieri politice în cadrul Uniunii Europene, trebuie să ţinem seama de realităţi. Estimarea uşor utopică şi buna intenţie a unor exponenţi de frunte ai istoriografiei internaţionale, precum Maria Todorova, cu privire la procesul integrării europene a Estului nu pot susţine un alt adevăr9. Cu atât mai prudente se cer a fi treptele conceptualizării multiculturalismului, în condiţiile în care cetăţenia nu a făcut carieră în Europa Centrală şi Sud-Estică, în mai multe cazuri conştiinţa naţională formându-se în absenţa civismului10. Iată de ce, deocamdată, este irelevantă discuţia în jurul sensului liberal al conceptului de cetăţean. Sunt motive pentru care istoricii români şi din alte state din zonă vor trebui să admită că în studiul istoriei e esenţială distincţia între realitate şi imaginaţie.

La ce foloseşte definirea conceptelor?

În culturile occidentale, trăsăturile identitare medievale – structurate prin însemne tribale – dispar ori se reconfigurează de îndată ce se multiplică ideile cosmopolite ale secolului iluminist. Din vechile creaţii umaniste se nasc noi sensuri identitare, şi aceasta datorită procesului de reformare a statului, delimitărilor lui faţă de Biserici şi faţă de legislaţia şi administraţia secolelor precedente. Prin ştiinţe, descoperiri geografice şi progres tehnic sunt dezvoltate o gândire alternativă şi un nou mod de a fi, din care savantul iluminist nu eliminase credinţa religioasă, dar stimulase în schimb libertatea de conştiinţă. Koselleck asociase filozofia iluministă dezbaterilor din lojele masonice, unde, ca o consecinţă a normelor dialogului, „libertatea în secret devenise secretul libertăţii”.

Citând Kritik und Krise11, unul dintre exegeţii operei istoricului este de părere că afirmaţia de mai sus face referire la despărţirea autorităţii politice de aceea morală în preajma Revoluţiei Franceze şi că lojile masonice ar fi întruchipat critica morală în spaţiile sociale de dincolo de organismul statal, „disociindu-se în mod periculos de domeniul specific politicului”, ceea ce a declanşat însăşi criza de la finele secolului al XVIII-lea12. În contextul emancipării sociale, aspiraţiile francmasoneriei speculative trebuie înţelese altfel. Aceasta funcţiona ca principala moştenitoare şi purtătoare a revelaţiilor spirituale ale Antichităţii şi ale Renaşterii. În acelaşi timp, ea stimula şi ocrotea creaţiile intelectuale, formulând marile interogaţii ale timpului, contribuind la geneza gândirii critic-raţionale bazate pe ştiinţe şi la emanciparea de sub servituţile medievale.

Nu numai că nu s-au disociat de politică, dar mişcările fraternale au contribuit în mod esenţial la ştiinţa şi filozofia politică. Însuşi conceptul de francmasonerie este unul fabulos, indicând, e drept, o temă complicată şi adesea absentă din cercetările umaniste privitoare la tranziţiile spre modernitate. Studiul vocabularului ce asimilează un atare concept şi explică sensurile limbajelor prin mijlocirea lui va fi în măsură să lămurească idealurile exprimate de intelectualii integraţi societăţilor secrete, dar şi confuziile care au pus stăpânire pe individ imediat ce aceste idealuri au fost contrazise de ideologia colectivistă, una definibilă în primul rând prin vechime istorică13. Acest din urmă aspect – implicaţiile lui fiind enorme în secolul extremelor – l-am cercetat de fiecare dată dintr-un alt unghi şi cu alte argumente14, sugerând noi direcţii de exploatat prin intermediul istoriei conceptelor şi al istoriei conceptuale. Decodarea conceptelor prin care a fost posibilă definirea identităţii colective prin excluziune în societăţi şi state precum România am considerat-o mai mult decât o temă circumscrisă unui spaţiu anume. Am văzut-o ca parte a istoriei conceptuale europene, una pe marginea căreia se cuvine să reflecteze atât istoricii români, cât şi cei occidentali. Cât despre perspectiva transnaţională asupra fenomenului identitar din statele Europei Centrale şi de Sud-Est, aceea ce trimite spre o metodă postmodernă de lucru care îmbogăţeşte rezultatele lui Reinhart Koselleck, ea va concura la o mai complexă teoretizare a istoriei Europei. Astfel, probabil, se vor identifica politicile identitare comune ale continentului, respectiv administraţia unională (UE/Uniunea Europeană) va găsi ideile şi soluţiile pragmatice pentru a da viaţă construcţiei suprastatale a viitorului.

Chiar dacă zona în care s-a structurat cultura de limbă română şi statul român nu are întotdeauna similarităţi cu Occidentul, în amintitul proces al devenirii moderne istoricul de astăzi va trebui să facă efortul de a reda trecutul cu ajutorul metodelor ştiinţifice universale. Înnoirea gândirii este cu atât mai importantă cu cât piedicile în calea analizei şi narării obiective a trecutului aparţin partidelor politice şi organizaţiilor economice ce şi-au construit mitul superiorităţii lor prin referinţe la valorile nereformate ale trecutului. Koselleck era de părere că, uneori, mediile cultivate s-au afirmat prin intermediul ideologiei exclusiviste originare a patriotismului15. „Barierele ridicate odinioară din impuls patriotic şi justificate prin naţionalism, în spatele cărora unităţile de acţiune politică sau organizaţiile economice îşi construiau mitul propriei superiorităţi şi al nevinovăţiei, sunt redefinite la alte dimensiuni, însă în nici un caz înlăturate. Exclusivismul ereditar al patriotismului este omniprezent, el multiplicându-se în nenumărate forme de patriotism”16. Or, tocmai acest aspect devine esenţial atunci când vorbim de reforma istoriografiei române, dar şi a limbajelor social-politice profesate în România contemporană.

S-a întâmplat ca generaţii succesive de istorici să asocieze uneori trecutul României doar cu propriile experienţe de viaţă, iar alteori, cu povestirile romantice. Ei au reuşit să promoveze o naivă sau sentimentală narare a conţinutului documentelor. Sunt destule exemple din care rezultă că, sub pretextul învăţării faptelor recente, istoria scrisă din fostele ţări comuniste consemnează obsesiile autorilor şi ale mediului intelectual din care aceştia provin ori starea de spirit a societăţii care se confruntă cu fluiditatea ideilor intelectuale, politice şi economice. Atari atitudini pot fi mai lesne înţelese dacă vom constata, de exemplu, că s-au tipărit peste cinci sute de titluri de carte cu trimitere la evenimentele din România anului 1989. Cu mici excepţii, ele se pretind „adevărate istorii”. Pornind de la mărturii orale şi mai puţin sau chiar deloc de la izvoare scrise, invocatele publicaţii prezintă momentele cele mai tensionate de la finele anului 1989.

Aceleaşi „istorii” sunt preocupate de comunism şi de modul în care s-a pus capăt statului totalitar condus de Nicolae Ceauşescu. Ele discută vag cauzele, fenomenele social-economice şi politice ce au generat nemulţumirile populare, fiind însă ancorate într-o dispută anticomunistă post factum. Invocă slaba aderenţă a românilor la regimul comunist, motivând-o prin tradiţii, dar fără a explica geneza şi constanta prezenţă începând cu secolul al XIX-lea a ideologiilor conservatoare ori antimoderniste în mediile intelectual-politice; nu discută inexistenţa civismului şi a minimei culturi politice a marii mase a populaţiei, dar enumeră, în schimb, factorii externi care au contribuit la instaurarea şi conservarea totalitarismului comunist timp de cinci decenii; nu observă contextul social intern care a favorizat dependenţele de structura de putere, respectiv absenţa idealurilor de libertate individuală a locuitorilor; nu analizează puţinătatea normelor de coabitare ori înclinaţia majorităţii populaţiei de a coopera cu regimurile totalitare, la fel cum nu văd consecinţele cultivării discrepanţelor dintre elite şi mase. Sensul protocronismului ceauşist, generator de ideologie în beneficiul politicii totalitare şi având accente particularizante comparativ cu celelalte state comuniste, este puţin conştientizat, aşa cum puţin conştientizată este înrudirea lui cu doctrina de extremă dreaptă interbelică inspirată de Nae Ionescu şi de comilitonii săi17.

Textele despre evenimentele care au condus la schimbarea politică din România în anul 1989 nu dovedesc preocupare pentru înţelegerea motivelor inexistenţei unei reale disidenţe româneşti, intelectuale ori civice. Ele nu vorbesc despre acest aspect esenţial şi nici nu sunt dispuse să remarce opoziţia anticomunistă şi antitotalitară din Polonia, Ungaria şi Cehoslovacia, unde, începând cu anii 1950-1960, s-a creionat alternativa de gândire politică18. Cu câteva excepţii notabile, sutele de lucrări româneşti dedicate anului 1989 sunt tributare fanteziei autorilor şi nu au primit corecţia necesară din partea istoriografiei ştiinţifice, reprezentanţii acesteia întârziind în a-şi redefini statutul19. Despre absenţa aceleiaşi corecţii e vorba şi în cazul unui însemnat număr de studii istorice care descriu secolele modernităţii timpurii. Ele ar fi trebuit să fie mult mai libere de constrângerile identitar-politice ale prezentului. În fapt, era de dorit să se înţeleagă mai repede şi mai exact cum că astăzi sunt diferite criteriile de selecţie a temelor şi temele propriu-zise, interpretările privitoare la timp şi reflecţiile asupra condiţiilor antropologice ale faptelor omului, limbajele istoricului şi critica ştiinţifică. Aş mai adăuga inexistenţa rigorii demonstraţiei şi absenţa decodării şi resemantizării unor concepte importante precum revoluţie, progres, proprietate, neam, stat, naţiune, specificitate, legionarism, fascism, comunism, totalitarism, tranziţie20.

Prin urmare, atunci când este vorba de studii ce trebuie să ofere o perspectivă critic-raţională, povestirile se pierd în detalii inutile şi desenează o sumă de confuzii. În exemplul amintit al istoriilor timpului recent, autorii au creat o literatură al cărei unic secret pare reînvierea emoţiilor momentului politic 1989. Să invocăm un exemplu privind definirea conceptului de revoluţie oferit de un autor foarte mediatizat în România de după Ceauşescu, ale cărui cărţi au fost editate în tiraje mari şi au beneficiat de o largă difuzare:

„În momentul în care moştenitorul de sânge al unui titlu nobiliar, împreună cu întreaga sa legitimare divină, acceptă să nu mai fie intermediar privilegiat între Dumnezeu şi oameni, se produce o reformă, iar în clipa în care este înlocuit în această funcţie de orice cetăţean instruit (iniţiat) avem de-a face cu o revoluţie. Mai explicit: avem de-a face cu partea cea mai adâncă a unei revoluţii, cu începutul ei imperceptibil şi exclusiv ideatic”21.

De aici rezultă o mică teorie a conspiraţiei, potrivit căreia revoluţia ar fi produsul unor persoane instruite/iniţiate ce preiau de la nobilime, pe căi oculte, rolul noului stăpân.

Prefaţând istoria conceptului de revoluţie, Koselleck spune că aşa cum este astăzi înţeles şi folosit, acesta e inspirat de sensurile atribuite lui de Revoluţia Franceză22. În primul rând, „el se referă la neliniştile exprimate de o revoltă asociată cu violenţa şi care se poate transforma în război civil”. În al doilea rând, indică „o schimbare a constituţiei”, „o transformare a structurii, una care merge din trecut spre viitor”, caz în care sensul este de permanenţă a schimbării23. În fine, strâns asociat politicului, „el sugerează violenţa, trimite la întreaga societate şi poate cuprinde nenumărate domenii, industrie, ştiinţă, cultură”24. E vorba de un concept complex, care descrie o schimbare politică bruscă, de scurtă sau de lungă durată, şi care presupune un anumit context social. „Aspectul istoric clarifică scopul politic şi, invers, prin scopul politic se deschide dimensiunea istorică. De asemenea, conceptul trimite atât la un conducător, cât şi la un sfătuitor al acţiunii. În aceasta constă modernitatea sa”25.

Este limpede de ce în exemplul citat al autorului român se cer clarificări. Alături de accepţiunile universal valabile ale conceptului de revoluţie, va trebui să se ţină seama de particularităţile de limbă şi cultură, judecata de valoare urmând a se întemeia pe cunoaşterea implicită a stării sociale, a organizării administrativ-statale şi a nivelului de cunoştinţe politice. Or, în exemplul dat nu avem de-a face nici cu sensul universal şi nici cu o serioasă evaluare a semnificaţiei naţionale a conceptului. În schimb, avem o limitare a exerciţiului evaluării pe motiv de nelinişti politice, ceea ce, în cel mai bun caz, sugerează ideea că revoluţia din 1989 nu a fost terminată. De ce sensul conceptului are un rol în definirea celor întâmplate? Revin la Koselleck, deoarece el atrăgea atenţia asupra faptului că „fiecare revoluţie care a schimbat relaţiile de putere într-un mod violent a condus la stabilirea de noi relaţii de putere. Legitimarea poate să fie nouă; raporturile juridice pot fi diferite, poate chiar mai bune, dar revenirea la forme de dependenţă reorganizate şi reglementate juridic sau relaţia deasupra-dedesubt în sine nu se schimbă în nici un fel”26.

Definiţia vagă a conceptului de revoluţie a împiedicat evaluarea echilibrată nu doar a evenimentelor din istoria recentă, dar şi a acelora din anii 1784 (răscoala lui Horea), 1821 (mişcarea lui Tudor Vladimirescu), 1848 (revolta/mişcarea revoluţionară/războiul civil paşoptist), 1907 (marea răscoală a ţăranilor din Vechiul Regat al României), 1944 (eliberarea de sub dictatura fascistă a lui Ion Antonescu) ş.a. Aproximarea semanticii aceluiaşi concept a întârziat descifrarea motivelor repetatelor procese de tranziţie spre modernitate ale României. Multitudinea de sensuri conferite de istoriografia română conceptului în discuţie – ca şi acelora mai sus invocate şi aflate în relaţie cu acesta – indică, deocamdată, inapetenţa majorităţii istoricilor pentru metodă şi pentru comprehensiunea teoretică a faptelor. De aici ritmul încetinit în progresul cunoaşterii atunci când vine vorba de disciplinele umaniste, ele fiind confiscate de politică sau de ideologiile la modă. O observaţie pertinentă a lui Bogdan Murgescu invită la reflecţie pe marginea genului de scrieri amintit:

„Strădania documentară şi talentul narativ al autorului [este vorba de Alex Mihai Stoenescu, cel ce a scris mai multe cărţi despre revoluţia română din 1989, n.n.] sunt subminate de libertatea asumată faţă de rigorile demersului ştiinţific şi de preocuparea de a susţine cu orice preţ teze prestabilite [...]. Ca atare, cartea domnului Stoenescu ratează şansa de a deveni o lucrare istorică de referinţă, rămânând însă o mostră exemplară pentru discursul ideologic despre revoluţie”27.

Există un adevăr în legătură cu acest gen de scrieri şi el trebuie precizat: continuitatea viziunii romantice asupra istoriei româneşti, una ce se opune analizei critice, înnoirii metodologice şi progresului conceptual, rupturii cu structura de gândire a trecutului şi promovării normelor occidentale.

Particularităţile Europei Răsăritene

Este adevărată teza potrivit căreia jumătatea de răsărit a fost partea cea mai întunecată a istoriei Europei? Dacă da, cum se explică tragediile ce au avut loc în perimetrul amintit? Este necesară evidenţierea comparativă a numărului de victime pentru o mai bună cunoaştere a istoriei? Sunt regiunile Estului mai expuse regimurilor totalitare decât cele ale Vestului? Dacă da, atunci cum trebuie interpretate influenţele occidentale în răsăritul Europei, respectiv care sunt similitudinile şi diferenţele culturale şi identitare dintre cele două zone ale continentului? E îndreptăţită rescrierea istoriei moderne a Europei prin prisma atrocităţilor săvârşite la mijlocul secolului al XX-lea?

Semnele de întrebare cu privire la trecut persistă în mintea multora. Deşi există o deosebită curiozitate pentru istoria recentă în fiecare din fostele ţări comuniste – istoricii, politologii şi jurnaliştii au cules informaţii de arhivă, au publicat reviste şi colecţii de documente, articole şi monografii, şi-au instituţionalizat activitatea –, clasa politică nu pare convinsă de importanţa dezbaterii privind gravele erori politice. Istoricii sunt încă dependenţi fie de documentul de arhivă, fie de prejudecăţile care le influenţează cercetarea. Un intelectual cu o vastă experienţă a luptei antitotalitare precum Adam Michnik – la rândul său istoric ca formaţie – îndemna la prudenţă în validarea grabnică a documentelor fabricate de instituţiile comuniste28. Orice sistem totalitar e interesat, pe de-o parte, de secretul propriilor planuri, iar pe de alta, de manipularea societăţii prin falsificarea informaţiilor29. Uneori, în asemenea contexte, realitatea însăşi dezvoltă partizanate, opunând puterea şi lipsa de putere, noul şi vechiul, progresul şi regresul, limbajul politic şi limbajul ştiinţific.

François Furet considera necesară distincţia dintre istoria tradiţională şi istoria remodelată de ştiinţele sociale. Luând ca exemplu studiul Revoluţiei Franceze de la 1789, el a arătat că istoria narativă substituie sensul social al evenimentului cu cel politic şi fetişizează documentele, motiv pentru care „dialogul între istoric şi depozitul său de arhive [...] nu aduce niciodată, prin el însuşi, un subiect”30. În schimb, promovează „doctrina preferinţelor proprii”. Analizând critic opera lui Richard Cobb, François Furet observa că prezentarea istoriei în temeiul alegerii estetice sau morale limitează tematica şi dăunează însuşi spiritului istoriei. Ideea că istoricul restituie trecutul pornind de la document este o ambiţie absurdă sau, în cel mai fericit caz, o probă a talentului său literar, mulţumită căruia el rescrie într-un fel sensibil conţinutul izvoarelor. Nu întotdeauna documentele sunt credibile, respectiv, nu întotdeauna îndreptăţesc descrierea trecutului. Reinhart Koselleck avertiza asupra importanţei selectării, fiind încredinţat că, deşi documentele pot proba noi experienţe, nu întotdeauna reprezintă şi „un indice serios pentru o istorie propriu-zisă”31.

Optând pentru înnoirea discursului despre trecut în fostele state comuniste, unul remodelat prin studiul limbii, conceptelor, ideilor şi al cunoaşterii societăţii, dezvoltăm o ştiinţă ce se va îndepărta de vetustele ideologii care au stimulat imaginaţia dictatorilor şi a regimurilor lor totalitare. Studiul conceptelor este o metodă prin care nu numai că decodăm funcţiile sociale şi politice ale limbii, dar transformăm evoluţia istorică a societăţii într-un material de reflecţie. Schimbările depind şi de îndrăzneala de a pune sub semnul întrebării istoriile naţionale, pentru că, probabil şi astfel, istoricul – aidoma şi cititorul cărţilor sale – va fi în măsură să dezlege miturile simplificatoare şi să depăşească tirania trecutului. Studiile din acest volum vin în întâmpinarea unui asemenea demers, obiectivul lor fiind rescrierea istoriei României şi reconstrucţia intelectuală a cetăţeanului, respectiv sublinierea beneficiilor gândirii ştiinţific-raţionale.

De ce o istorie alternativă?

În imaginarul colectiv au rămas aproape intacte noţiunile/conceptele care concură la marginalizare sau la excludere. Întâmplărilor reale nu li se acordă interes în absenţa unui angajament ideologic; de aici gravele distorsiuni interpretative, jumătăţile de adevăr pronunţate ca sentinţe, falsificarea istoriei. Exemplul controverselor de dogmă în jurul manualelor şcolare alternative de istoria României indică opţiuni radical conservatoare. Situaţia se datorează programelor şcolare, sistemului educaţional învechit, elitelor culturale şi politice care au preferat continuitatea structurii de gândire în deceniile postcomuniste32 în locul reformelor autentice, vechea paradigmă cultural-identitară în locul limbajelor alternative, „formele fără fond” în locul pragmatismului european.

Cum altfel să vedem lucrurile de vreme ce ministerele de resort promovează curricula universitară şi recomandă bibliografii care conţin un bagaj informaţional şi teoretic depăşit, noţiuni şi concepte cu sensuri din secolul al XIX-lea şi definesc identitatea colectivă/politică prin asocierea etnicului cu naţionalul? Cum să catalogăm limbajele social-politice care ignoră conceptele fundamentale ale democraţiei, precum descentralizare şi autonomie locală şi regională? Cum să apreciem contradicţiile legate de fenomenul integrării europene a României, atunci când sesizăm că sensurile conceptului de Europa (aşa cum sunt ele admise în culturile occidentale) sunt atât de răstălmăcite încât nici şcoala şi nici media nu-i pot corija falsele conotaţii cu care a fost investit33?

Se presupune că o istorie naţională cu pretenţii de orientare a propriilor cetăţeni ştie să asocieze temele locale/regionale cu cele europene şi universale, că este animată de dorinţa de depăşire a invocatei gândiri dihotomice ce trimite la istorii paralele şi ideologii conflictuale. Iată de ce noul înţeles al istoriei – cel care rezultă din rescrierea ei în temeiul acumulărilor ştiinţifice, precum şi al nivelului intelectual al lumii contemporane – va fi posibil şi graţie resemantizării conceptelor. Polarizările sociale enorme şi dorinţa reaşezării relaţiilor între grupurile cultural-lingvistice şi religioase pretinde reconstruirea limbajelor şi dobândirea unui sensus communis util coabitării sociale, multiculturale şi multiconfesionale.

Scena în care primarul oraşului Constanţa îmbracă o uniformă de ofiţer nazist şi defilează aidoma trupelor SS cu ocazia unei prezentări de modă indică sau absenţa minimelor repere cultural-istorice şi doctrinare, sau contaminarea voluntară cu ideologii extreme. În ambele cazuri, e vorba de lipsa responsabilităţii unui om politic faţă de masa de alegători, de dorinţa instinctivă de a deţine puterea în sensul simplu şi clar simbolizat de nazism34. „Cel mult imaginabilă în palatul vreunui dictator african”, amintita „ieşire” a fost repede taxată de presa occidentală. Când vorbim despre totalitarismele secolului al XX-lea35, este bine de ştiut că experienţele Europei Centrale şi de Sud-Est au fost şi sunt diferite comparativ cu cele ale Europei de Vest. Tradiţia de scurtă durată a democraţiei şi, adesea, rezultatele ei discutabile în jumătatea de răsărit a continentului se explică prin ignoranţa celor mulţi, prin continuitatea ideii romantice de naţiune şi de stat etnonaţional36, prin înlocuirea politicii integrării sociale cu spiritul discriminator, respectiv cu reflexele de intoleranţă faţă de orice diferenţă.

Revenirea unor reprezentanţi ai presei din România la mesaje şovine, antisemite şi rasiste inspirate de orientarea legionară este relevantă pentru înţelegerea observaţiei de mai sus. Unii jurnalişti îndelung mediatizaţi obişnuiesc să scrie ori să vorbească în limbaje fascistoide, reluând ideologia celui mai popular dintre segmentele elitei româneşti interbelice. În articolul „România cu lanţul de gât”, un binecunoscut prezentator de ştiri al canalelor ProTv şi Antena 2 din Bucureşti reflectează asupra temei naţionale şi a rezolvării ei în următorul mod:

„Lanţul e de aur, România nu mai ştim prea sigur ce mai e şi a cui. Realitatea demografică s-a schimbat brusc, ca o furtună sosită din senin. Suntem sub ocupaţie, dar nu se vede nici o armată. Suntem colonizaţi de o populaţie certăreaţă şi nesimţită, venită din nici o stepă, adusă de nici un avion. O populaţie care a evoluat în interiorul corpului naţional, ca fetuşii lui Alien. [...] E ca şi cum undeva, în secret, cineva ar fi dat drumul la o maşină de mâl uman care acoperă încet-încet naţiunea lui Sadoveanu, a lui Eliade şi a lui Nichita. [...] Acum câteva zile, am văzut la Craiova parada acestei Românii Noi, triumful Mafiei înhămate la coşciugul lui Caiac, în semn de veşnic respect pentru o viaţă de crimă şi muşchi în sânge. Oamenii ăia care dădeau ordine poliţiei se pregătesc să dea asaltul final spre puterea oficială, după ce au pus mâna pe cea simbolică: ascultăm muzica lor, ne refacem reperele după valorile lor, suntem călcaţi de maşinile lor. Undeva, departe, Uniunea Europeană şi moda corectitudinii politice ne învaţă să mulţumim frumos pentru asta şi să ne ştergem la gură. Am fost o naţiune, devenim o sumă de triburi”37.

Este acest fel de a vedea fenomenul social românesc rezultatul educaţiei în familie sau urmarea pregătirii şcolare? Este el semnalul reluării ideilor extremiste? E în discuţie vechiul ataşament pentru metafore al jurnalistului, generând limbaje triviale sau necunoaşterea sensului termenilor şi, deci, o gravă eroare de interpretare? Spre ce fel de valori democratice poate aspira o societate care este orientată printr-o asemenea propagandă? Problema este foarte serioasă, de îndată ce înţelegem că mesajul articolului trimite la duşmanul inventat, la teoria ţapului ispăşitor. În accepţiunea autorului, naţiunea este a unei elite, şi nu a cetăţenilor statului, este a scriitorimii care a dobândit notorietate, nu şi a diverselor categorii sociale. Inexistenţa criteriilor ce definesc identitatea colectivă, e vorba de identitatea administrativ-politică, este la fel de periculoasă ca şi absenţa conştiinţei individuale.

Lucrurile sunt răstălmăcite şi aceasta reiese din faptul că autorul citat este adeptul aberantei polarizări sociale, una cvasiidentică celei din Vechiul Regat al României din jurul anului 1900. În fine, el se inspiră din continuum-ul conflict creat (la vedere sau în surdină) între elite şi mase, între majoritate şi minorităţi, între cei instruiţi („deştepţii”) şi cei puţin instruiţi („proştii”). În mesajele articolului „România cu lanţul de gât” recunoaştem orientarea legionară din anii 1930-1940. Acesta e un alt motiv pentru a recunoaşte rostul resemantizării noţiunilor sau conceptelor în acord cu setul de valori ce populează limbile şi culturile europene. Probabil o şansă de a nu mai blama corectitudinea politică atunci când în discuţie este o societate ce nu-şi are încă statuate propriile norme existenţiale.

Cât despre istorie ca reper cultural fundamental în formarea individului, ea trebuie să părăsească terenul accidentat sugerat de noţiuni ambigue, încărcate de mesaje profund partizane precum: destin, geniu, eternitate, popor de stăpâni, autodeterminare naţională, satana, historia magistra vitae, istoria ca providenţă divină etc. De ce? Pentru ca să evite manipularea de genul celor aparţinând dictatorilor. „Numai sub ciocanul istoriei lumii valorile eterne ale unui popor devin oţelul şi fierul din care se face istoria”, spunea Hitler într-una din cărţile sale38; „Nu economicul primează în aceste momente, ci însăşi viaţa naţiunii. Ea nu depinde de afacerile înfloritoare ale unuia, ci de victoria tuturor contra Satanei. Şi războiul, în general, şi luptele de la Odessa, în special, au făcut cu prisosinţă dovada că Satana este evreul”39 – afirma Ion Antonescu într-o directivă din 1941.

Între altele, rămân de rezolvat interogaţiile privind formarea noilor generaţii şi criteriile în virtutea cărora produsele culturale şi actul educaţional fac posibilă schimbarea reflexelor mentale. În al doilea rând, esenţială este depăşirea limbajelor paralele atunci când e vorba de istoria minorităţilor şi a majorităţilor cultural-lingvistice şi religioase. În al treilea rând, într-o lume europeană plurilingvă, relevantă este comunicarea, dar mai ales asumarea setului de valori comunitar. În mai multe dintre statele Europei Centrale şi de Sud-Est, limbajele continuă să fie infestate de moştenirile regimurilor totalitare. Referinţele la minorităţile culturale şi religioase sunt polemice la adresa legislaţiei Uniunii Europene, ceea ce e un indiciu deloc înşelător cu privire la structura de gândire a populaţiei. Sloganurile şovine, antirrome şi antisemite alimentează propaganda, dar şi gestica extremistă40. Reluarea etnonaţionalismului arată nu numai „originalitatea” democraţiei româneşti, din care absentează cultura binelui de obşte ori autentica doctrină social-democrată, dar şi tentaţia monopolizării (sub diverse pretexte) şi conservării discursului politic moştenit de la predecesori. Orientarea premodernă de secol al XIX-lea – manifestată acut în plan local – se confruntă cu înţelesul normativ suprastatal al Uniunii Europene.

La începutul secolului al XX-lea, modernizarea Europei Centrale şi de Sud-Est era mult întârziată în raport cu Occidentul. Ulterior, două regimuri totalitare – fascist şi naţional-comunist – s-au putut instala şi manifesta fără a fi stingherite de critica intelectuală şi de atitudinea civică. În pofida eforturilor unui segment social emancipat de sub servituţile ideologiilor învechite, în state precum România, Bulgaria, Serbia, Ungaria nu au fost suficiente adoptarea sistemului pluripartidist, împrumutarea legilor democraţiei şi a limbajelor specifice acestora pentru depăşirea comportamentelor de tip totalitar.

Studiul istoriei trebuie pus în legătură cu evoluţia limbii, a culturii şi a gândirii politice, nu numai cu nararea evenimentelor şi faptelor ori cu invocarea datelor statistice drept unică şi sigură mărturie a ceea ce a fost. Comparaţia cifrelor – aşa cum o face Timothy Snyder în articolul său din New York Review of Books din 16 iulie 2009 – trebuie însoţită de reflecţia asupra omului, asupra bagajului de cunoştinţe asimilat în familie şi în şcoală şi, îndeosebi, de răspunsuri la întrebările dificile privind comportamentul liderilor şi al masei în faza precedentă deciziilor şi acţiunilor politice. Sunt multe întrebări ce îşi aşteaptă răspunsul înainte ca statisticile să proclame verdicte: Care sunt izvoarele intelectuale ce au făcut posibilă degradarea speţei umane în „secolul extremelor”? Cine, când şi cu ce scop a născocit conceptul de duşman? Ce se înţelege prin expresiile duşman de rasă şi duşman de clasă şi în ce contexte politice se multiplică ele, devenind principale arme propagandistice? Cine devine duşmanul în cazul războaielor şi ce rol joacă activarea prejudecăţilor cu ajutorul acestui concept? Ce vrea să sugereze ori să reglementeze perechea noţională noi-voi? Pe cine reprezintă noi şi pe cine voi atunci când e vorba de aceeaşi societate naţională?41.

La aceste întrebări e dificil de găsit un răspuns satisfăcător doar prin localizarea crimelor în masă săvârşite sub comandă nazistă sau sovietică. Cât despre geografia locului numit Europa Centrală şi de Sud-Est, ea nu reprezintă decât infrastructura istoriei. Evaluarea culturii individuale şi colective ce a generat crimele în masă îmi pare o metodă mai potrivită pentru a ajunge la resorturile intime ale regimurilor totalitare, la înţelesul răului pe care l-au produs acestea, depăşind astfel disputele politice contemporane dintre marile puteri42. Cât despre răul suprem, Auschwitz-ul, fabrica morţii, aşa cum s-a spus, acesta nu are termen de comparaţie.

Îmi pare utilă însă observaţia lui Snyder, potrivit căreia „memoria a comis abateri excentrice de la istorie”, motiv pentru care istoria ar fi mai necesară ca niciodată. Europa Centrală şi de Sud-Est este în faza în care trebuie să-şi asume o altă cunoaştere a propriei istorii. Însă nu oricum, ci ţinând seama de bogăţia de informaţii arhivistice, de câştigurile metodologice şi de efortul de conceptualizare. În discuţie nu este inventarea unei alte istorii naţionale, aşa cum au încercat politicile dictatoriale, ci o regândire a aceloraşi evenimente, fapte, nume, instituţii şi idei din trecut. Holocaustul şi Gulagul trebuie cunoscute prin legislaţiile care au făcut posibile administraţiile lor, prin acţiunile militare, lagărele şi omuciderile în masă; prin structura de gândire a populaţiei şi cultura politică a elitelor; prin reflexele ce au influenţat acţiunile radicale. Analiza critică şi problematizarea îmbogăţeşte cunoştinţele şi face posibil accesul la experienţele trecutului.

Observaţiile de mai sus mă îndeamnă să văd că România se află într-un moment în care este esenţială despărţirea de istoria elaborată sub influenţa doctrinei unicităţii, respectiv de istoria aşa-zis oficială. Decodarea conceptelor fundamentale din anii modernităţii şi evoluţia lor ulterioară este foarte utilă bunei fundamentări teoretice a prezentului şi elaborării proiectelor pentru viitor. Extins la domenii precum limba, literatura, sociologia şi politologia, studiul semanticii conceptelor contribuie la identificarea trăsăturilor caracteriale moştenite. Cultura română cere aplicarea acestei metode inovatoare cu atât mai mult cu cât conceptele fundamentale folosite în limbajele social-politice exprimă idealuri străine timpului nostru43.

Înnoirea discursului istoric. Concepte fundamentale româneşti

La ce serveşte deconstrucţia limbajelor social-politice? Există o relaţie între conceptele fundamentale ale unei limbi şi variantele de interpretare social-politică? Ce anume vom lua în considerare din teoria rezultată din istoria conceptuală? Este istoria conceptuală capabilă să dezvăluie mai exact realităţile României moderne şi contemporane? Care sunt conceptele-cheie la care ar trebui să ne oprim într-o primă fază a cercetărilor de istorie conceptuală românească?

După cel de-al doilea război mondial a avut loc regândirea fenomenelor sociale şi politice, a ideologiilor şi a limbajelor din marile state vest-europene. Germania, Franţa şi Anglia au fost preocupate decenii la rând de metodele de abordare ale istoriei. Fără a neglija rezultatele predecesorilor, istoricii au căutat alternative la mai vechile cercetări, găsind că prin istoria conceptuală, respectiv prin Begriffsgeschichte, se va ajunge la rescrierea istoriilor naţionale.

Reinhart Koselleck44 susţinea că istoria conceptelor este o condiţie minimă pentru „redefinirea lumii istorice”, pentru reflectarea lingvistică a evoluţiei sociale45.

„Nici o activitate socială, nici un gest politic şi nici un schimb economic nu sunt posibile în afara limbajului, fără emiţător şi receptor, fără şedinţe de planificare, fără dezbateri publice sau consfătuiri secrete, fără ordine şi supunere, fără consensul participanţilor sau dezacordul enunţat de părţile aflate în conflict. Orice istorie cotidiană, în desfăşurare repetitivă, este dependentă de limbajul în acţiune, de vorbire, aşa cum orice poveste de dragoste este inimaginabilă fără cel puţin trei cuvinte: eu, tu, noi”46.

Îmbogăţirea cercetării prin metoda „istoriei conceptuale” contribuie la „demitizarea trecutului”. Într-un asemenea caz, analizele acordă interes puterii reflexive şi formatoare a limbii. În România, aidoma Germaniei de după 1945, importantă este crearea premiselor pentru o cultură politică pluralistă prin conştiinţa limbii.

Discursul politic din România este marcat de o comunicare defectuoasă a elitelor, el fiind tributar culturii monologului. Din această pricină, deconstrucţia conceptelor vizează conştientizarea mesajelor, iar resemantizarea lor stimulează căutarea de noi reprezentări ale identităţii colective. De exemplu, înlocuirea conceptului de etnonaţional – ce îşi are originile în acel Völkerpsychologie din secolul al XIX-lea – cu cel de naţiune cetăţenească ar face posibilă depăşirea polarizărilor comunitariste şi crearea unei entităţi statale care să accepte în mod firesc coabitarea plurilingvă, multiculturală şi multiconfesională. Istoria conceptuală urmăreşte înnoirea perspectivelor asupra unei entităţi istorice prin asumarea unei paradigme culturale alternative, adică prin însuşirea limbajelor politice similare societăţilor avansate ale Uniunii Europene. Explicarea experienţelor din centrul şi sud-estul Europei din trecut prin mijlocirea unor concepte este una dintre provocările la care ne-am propus să răspundem. În aceste condiţii, istoricii sunt invitaţi să se apropie mai mult de structura lingvistică a textelor şi a mesajelor conţinute în ele, ameliorând comunicarea dintre grupurile sociale şi culturale care trăiesc în interiorul sau în exteriorul României.

În vreme ce Reinhart Koselleck a fost interesat de transformarea lingvistică din perioada de tranziţie a lumii germane cuprinsă între anii 1750 şi 1850, fiind atent la conceptele ce reflectă o gândire modernă, precum Aufklärung sau iluminism (ca teorie culturală), reformă, progres, revoluţie, romantism, idealism, privilegiu, libertate, viitor etc.47, abordarea pe care eu o consider utilă istoriografiei române, culturii române în ansamblul său, trimite la conceptele care descriu „identităţi” sau reprezentări ale „societăţii civile”, la rândul lor formatoare ale identităţii politice. România e o ţară în care procesul modernizării s-a petrecut de sus în jos, având impact doar asupra unor structuri sociale, numeric aflate în minoritate. Tocmai de aceea, contradicţiile merg mână în mână cu cele ce exprimă gândirea şi acţiunea politice. Suprapunerile conceptuale indică nu numai întârzieri în procesul de tranziţie de la medieval la modern, dar şi o modernizare incompletă. Studiile noastre îşi propun, pe de o parte, să aducă o înnoire a perspectivelor asupra istoriei României şi a timpului modernităţii la români, iar pe de alta, să pună probleme şi să provoace noi reflecţii în legătură cu transformările lingvistice.

Un pas important pentru ştiinţele socioumane şi pentru formarea culturii politice din România de astăzi ar putea fi analiza unora dintre conceptele istorice fundamentale din limba română şi compararea lor cu cele similare din limba germană. Influenţa culturii germane în spaţiul românesc a fost mai puţin evidenţiată decât aceea franceză, motiv pentru care cercetările noastre sunt nu numai îndreptăţite, dar şi dornice să dezvăluie traseul/transferul cultural (interculturalitatea) al unor concepte precum patrie, constituţie, proprietate, progres, naţiune, Europa, politică, om politic. Sunt şi alte argumente pentru care am preferat studiul şi cooperarea româno-germană:

a) dacă prin cultura franceză au fost receptate modelele cultural-ideologice şi formele administrativ-politice, atunci prin intermediul culturii germane a fost influenţată perspectiva românească asupra conştiinţei de grup, respectiv ideea de naţiune culturală ce se revendică de la aceeaşi limbă, aceleaşi origini şi continuitate istorică pe acelaşi teritoriu;

b) receptarea Aufklärung-ului austriac şi a „Sturm und Drang”- ului prusian s-a petrecut în mediile intelectuale din Transilvania la sfârşitul secolului al XVIII-lea şi începutul secolului al XIX-lea, transferul ideilor lor în Valahia şi Moldova având loc în timpul şi după evenimentele revoluţiei de la 1848;

c) influenţa conceptelor germane cu privire la stat, naţiune şi societate a jucat un rol în gândirea românească din secolul al XIX-lea, în acest sens putând fi invocate conceptele: continuitate, cultură, etnie, etnocultură, naţiune culturală, naţiune;

d) deşi nu poate fi neglijată, istoriografia germană din secolul al XIX-lea e depăşită; prin urmare, se cuvine să observăm înnoirile propuse de şcoala ei postbelică, îndeosebi contribuţiile majore ale cercului de la Bielefeld din jurul lui Reinhart Koselleck, care – aidoma sugestiilor Şcolii de la Annales a lui Marc Bloch, Lucien Febvre şi Fernand Braudel şi ale noii şcoli franceze – contribuie la îmbogăţirea şi reorientarea metodologiei de lucru;

e) perspectivele deschise de studiile interdisciplinare germane merită o atenţie specială, ţinând seama de reuşita denazificării limbajelor istorice şi politice în perioada postbelică;

f) fără a neglija valorile naţionale, respectiv raportarea la trecutul propriu, istoria conceptuală beneficiază de pragmatismul metodei germane şi e înţeleasă ca o relaţie „europeană” cu trecutul, pe de o parte, şi cu viitorul, pe de alta.

Câteva concluzii

În mediul românesc, multe concepte sunt controversate şi, de aceea, ele provoacă dispute politice. Câteva – aşa cum le-am selectat, aşezat şi prezentat în această carte – fac posibilă dezvăluirea semnificaţiilor lor de-a lungul secolelor al XIX-lea şi al XX-lea. Ele clarifică fragmente din trecut, motivând rostul schimbărilor metodologice şi importanţa rescrierii istoriei României. O primă cercetare de o atare factură – al cărei titlu trimite la importanţa unei reforme profunde, Istoria României prin concepte. Perspective alternative asupra limbajelor social-politice – ar putea reprezenta o contribuţie meritorie de îndată ce va prilejui o nouă şi corectă diagnosticare a problemelor României în modernitate. Distingând mai precis trecutul prin stăpânirea noţiunilor şi prin capacitatea de teoretizare, scrisul istoric se îmbogăţeşte în nuanţe şi claritate, precum şi în explicarea şi înţelegerea faptelor şi a contextului în care s-au petrecut acestea. El valorifică experienţele trecutului cu gândul la înnoirea ştiinţei şi a culturii, la impactul asupra societăţii şi politicii. Evoluţia formelor lingvistice şi renegocierea lor relativizează discursul despre trecutul naţional, apropiind şansa autenticei (şi nu formalei) convergenţe româneşti cu Europa.

Bibliografie selectivă

Brunner, Otto; Conze, Werner; Koselleck, Reinhart, Geschichtliche Grundbegriffe. Historisches Lexikon zur politisch-sozialen Sprache in Deutschland, vol. 1-8, Stuttgart, 1972-1997.

Deletant, Dennis, Aliatul uitat al lui Hitler. Ion Antonescu şi regimul său (1940-1944), Bucureşti, 2008.

Furet, François, Atelierul istoriei, Cuvânt înainte de Şerban Papacostea, traducere de Irina Cristea, Bucureşti, 2002.

Hoffmann, Stefan-Ludwig, „Koselleck, Arendt and the anthropology of historical experience”, în History and Theory, 49, mai, 2010.

Koselleck, Reinhart, Kritik und Krise. Eine Studie zur Pathogenese der bürgerlichen Welt, Franfurt am Main, 1973.

Koselleck, Reinhart, Zeitschichten. Studien zur Historik, Frankfurt am Main, 2000.

Koselleck, Reinhart, Futures Past. On the Semantics of Historical Time, traducere şi introducere de Keith Tribe, New York, 2004.

Koselleck, Reinhart, „Rebellion, Aufruhr, Bürgerkrieg”, în Otto Brunner, Werner Conze, Reinhart Koselleck, Geschichtliche Grundbegriffe. Historisches Lexikon zur politisch-sozialen Spprache in Deutschland, vol. 5, Stuttgart, 2004, p. 653-788.

Koselleck, Reinhart, Conceptul de istorie, traducere de Victor Neumann şi Patrick Lavrits, Studiu introductiv de Victor Neumann, Iaşi, 2005.

Koselleck, Reinhart, Conceptele şi istoriile lor. Semantica şi pragmatica limbajului social-politic, traducerea din limba germană de Gabriel H. Decuble şi Mari Oruz, Bucureşti, 2009.

Levente, Salat, Multiculturalismul liberal. Bazele normative ale existenţei minoritare autentice, Iaşi, 2001.

Mândruţă, Lucian, „România cu lanţul de gât”, în Dilema Veche, 4 septembrie 2008.

Michnik, Adam, Mărturisirile unui disident convertit, Iaşi, 2009.

Müller, Dietmar, Staatsbürger auf Widerruf. Juden und Muslime als Alteritätspartner im rumänischen und serbischen Nationscode. Ethnonationale Staatsbürgerschaftskonzeptionen, 1878-1941, Wiesbaden, 2005.

Murgescu, Bogdan, Revoluţia Română din 1989. Istorie şi memorie, Iaşi, 2007.

Neumann, Victor, „National political cultures and regime changes in Eastern and Central Europe”, în Dario Castiglione, Iain Hampsher-Monk (eds.), History of Political Thought in National Context, Cambridge, 2001, p. 228-247.

Neumann, Victor, Neam, Popor sau Naţiune? Despre identităţile politice europene, Bucureşti, 2005.

Neumann, Victor, „Laudatio în onoarea profesorului Reinhart Koselleck” cu ocazia decernării titlului de Doctor Honoris Causa al Universităţii de Vest din Timişoara, 26 mai 2005.

Neumann, Victor, Essays on Romanian Intellectual History, Timişoara, 2008.

Neumann, Victor, „The Concept of Nation in the Romanian Culture and Politiocal Thought”, în Sorin Mitu (ed.), Re-searching the Nation: The Romanian File. Studies and Selected Bibliography on Romanian Nationalism, Cluj-Napoca, 2008, p. 153-177.

Neumann, Victor, „Istoria conceptuală şi deconstrucţia limbajelor social-politice. O contribuţie la înnoirea metodologică a istoriografiei române”, în Memoriile Secţiei de Ştiinţe Istorice şi Arheologie a Academiei Române, tom XXXII, Bucureşti, 2008, p. 179-191.

Abstract

An understanding of Romania’s past and present in a European context claims a selection of the basic concepts used, the research of which reveals how were languages and mental reflexed being formed. Many fundamental concepts are controversial in the Romanian milieu and thus they incite numerous debates mostly on political topics. I have considered that specialists, but especially those who are not initiated in this field would need a comprehensive explanation of these concepts for their understanding. Some key-concepts – as I have selected and presented in this volume – are meant to open the research of this topic in the light of acknowledging the evolution of their meanings during the 19th and 20th centuries. They clarify the social-political phrases of the past, justifying the aim of methodological update of the Romanian contemporary historiography. This is the case, for instance, for the concepts of: property, transition, Europe, politics, nation, national specificity, neam [kinship in Romanian], totalitarianism, history, society, civil society, modernity, tradition, constitution.

This history of fundamental Romanian concepts is a first hand contribution to the updating process of the research methodology in the social and humanist sciences professed in Romania. Following the studies content in this volume, I am confident that a Romanian conceptual history is meant to contribute to the understanding of the social-political languages in their evolution from the beginning of the modern era until nowadays, as well as to the formulation of the working hypothesis concerning the linguistic transformation. The future projects of Romania are closely linked, on the one hand, to the way of interpretation of history in the sense promoted by Reinhart Koselleck, that is, following future’s past (Vergangene Zukunft), and on the other, to the re-negotiation of the fundamental concepts so that the Romanian social-political phrases and the Romanian culture in general, earn the chance of convergence with a European one.

1 Conceptul de istorie devine distinct în raport cu literatura începând cu secolul al XVIII-lea, fiind asociat cunoaşterii bazate pe cercetare şi ştiinţă. Pentru evoluţia conceptului în limbajele social-politice moderne, vezi Reinhart Koselleck, Conceptul de istorie, traducere de Victor Neumann şi Patrick Lavrits, studiu introductiv de Victor Neumann, Iaşi, 2005.

2 Reinhart Koselleck, Begriffsgeschichten. Studien zur Semantik und Pragmatik der politischen und soziale Sprache, Frankfurt am Main, 2006, p. 29: „...was sich andererseits Begriffsgeschichtlich aufweisen lässt – am uberlieferten Schriftgut –, das verweist uns zwar auf den sprachlich umgrenzten Erfahrungsraum und bezeugt innovative Vorstösse, die neue Erfahrungen registrieren oder initiieren mochten, aber der Rückschluss auf eine tatsächliche Geschichte ist damit noch nicht zulläsig. Die Differenz zwischen Handeln und Reden, die wir für die sich vollziehende Geschichte aufgewiesen haben, sie verhindert auch im Blick zurück, dass die gesellschaftliche «Wirklichkeit» jemals mit der Geschichte ihrer sprachlichen artikulation konvergiert”.

3 Hans-Georg Gadamer, „Historik und Sprache. Eine Antwort von...”, în Reinhart Koselleck, Zeitschichten. Studien zur Historik, Frankfurt am Main, 2000, p. 119-127; cf. p. 126.

4 Conceptul de interculturalitate, aşa cum este folosit de mai mulţi istorici, dar şi de sociologi, etnografi şi filologi din România, trimite la sensul asimilist, potrivit căruia grupurile cultural-lingvistice minoritare sunt dintotdeauna beneficiare ale toleranţei, ale interesului majoritar şi ale schimbului de valori civilizaţional. Adesea, cunoştinţele de limbă şi de religie pe care le au cercetătorii cu privire la comunităţile asupra cărora îşi exercită curiozitatea sunt cu totul insuficiente (dacă nu cumva inexistente), iar acest aspect reiese din izvoarele documentare folosite, din bibliografie şi din orientarea acesteia, din modul în care sunt construite interviurile şi din invocarea obsesivă a statisticilor vechi şi noi produse în interes politic de statul naţional sau de formele administrative ce l-au precedat. În pofida faptului că în multe cazuri recunoaştem buna intenţie şi meritul de a contribui la familiarizarea cititorilor români cu istoriile şi culturile grupurilor minoritare, în absenţa metodei, respectiv a clarificărilor conceptuale, încărcătura ideologică rămâne dominantă şi pune sub semnul întrebării credibilitatea şi utilitatea demersurilor necesare înnoirii reperelor şi gândirii majorităţii.

5 Reinhart Koselleck, Futures Past. On the Semantics of Historical Time, traslated and with an Introduction by Keith Tribe, New York, 2004, p. 257-258. Vezi în acest sens o complexă analiză a teoriei istoriei la Koselleck în Stefan-Ludwig Hoffmann, „Koselleck, Arendt and the anthropology of historical experience”, în History and Theory, 49, mai, 2010, p. 212-236, în special p. 215.

6 Victor Neumann, „The Concept of Nation in the Romanian Culture and Politiocal Thought”, în Sorin Mitu (editor), Re-searching the Nation: The Romanian File. Studies and Selected Bibliography on Romanian Nationalism, Cluj-Napoca, 2008, p. 153-177.

7 Vezi Salat Levente, Multiculturalismul liberal. Bazele normative ale existenţei minoritare autentice, Iaşi, 2001, p. 305.

8 Ibidem. Aceasta în pofida faptului că autorul este un cercetător cu preocupări temeinice privind fenomenul multicultural. Pe de altă parte, nici cercetătorii occidentali nu au întotdeauna îndreptată atenţia spre elementele ce pot defini particularităţile universului uman din Europa Centrală şi de Sud-Est.

9 Maria Todorova, „Zukunft der Zivilgesellschaft in Europa”, masă rotundă cu acest titlu moderată de Maria Todorova, Universitatea din Varşovia, în colaborare cu Fundaţia Volkswagen, 18 iunie 2010.

10 Vezi Dietmar Müller, Staatsbürger auf Widerruf. Juden und Muslime als Alteritätspartner im rumänischen und serbischen Nationscode. Ethnonationale Staatsbürgerschaftskonzeptionen, 1878-1941, Wiesbaden, 2005.

11 Cf. Reinhart Koselleck, Kritik und Krise. Eine Studie zur pathogenese der bürgerlichen Welt, Franfurt am Main, 1973.

12 Stefan-Ludwig Hoffmann, „Koselleck, Arendt…”, în op. cit.

13 Pentru adoptarea şi înţelegerea sensului noilor limbaje folosite de francmasoni în epoca iluministă şi în aceea a formării naţiunilor, vezi şi Victor Neumann, „Francmasoneria speculativă în Europa luminilor”, în Orizont, nr. 5, 2010, p. 22-23.

14 Victor Neumann, Neam, Popor sau Naţiune? Despre identităţile politice europene, Bucureşti, 2005; Victor Neumann, Essays on Romanian Intellectual History, Timişoara, 2008.

15 Reinhart Koselleck, Conceptele şi istoriile lor..., ed. cit., p. 207.

16 Reinhart Koselleck, Begriffsgeschichten. Studien zur Semantik und Pragmatik der politischen und soziale Sprache, Frankfurt am Main, 2006, p. 239: „Die ehedem patriotisch legitimierten oder als nationalistisch definierten Sperren, hinter denen sich die politischen Handlungseinheiten oder ökonomische Verbände ihrer eigenen Überlegenheit – oder gar ihrer Unshuld - versicherten, werden umbenannt und in anderen Grössenordnungen neu errichtet, mitnichten beseitigt. Die einander ausschliessenden Erbteile des Patriotismus, pluaralisiert in zahllosen patriotismen, sind weltumspannend allgegenwärtig”.

17 Vezi studiul lui Balázs Trencsényi, „Conceptualizarea caracterului naţional în tradiţia intelectuală românească”, publicat în acest volum.

18 Victor Neumann, „National political cultures and regime changes in Eastern and Central Europe”, în Dario Castiglione, Iain Hampsher-Monk (eds.), History of Political Thought in National Context, Cambridge, 2001, p. 228-247.

19 Asupra importanţei redefinirii statutului, a se vedea Victor Neumann, „Istoria conceptuală şi deconstrucţia limbajelor social-politice. O contribuţie la înnoirea metodologică a istoriografiei române”, în Memoriile Secţiei de Ştiinţe Istorice şi Arheologie a Academiei Române, tom XXXII, Bucureşti, 2008, p. 179-191.

20 Cele mai stridente exemple în privinţa manipulării cititorului sunt textele scrise de Alex Mihai Stoenescu, ele profitând de nivelul scăzut de cunoştinţe al publicului, de puţinele examinări istorico-critice şi de apetitul comercial al unor edituri. Vezi Alex Mihai Stoenescu, Istoria loviturilor de stat în România, vol. 4, Revoluţia din decembrie 1989 – o tragedie românească, părţile I-II, Bucureşti, 2004-2005. Pentru prezentarea derapajelor interpretative ale cărţii, vezi recenzia lui Bogdan Murgescu publicată în Revoluţia Română din 1989. Istorie şi memorie, volum coordonat de Bogdan Murgescu, Iaşi, 2007, p. 205-212.

21 Alex Mihai Stoenescu, Istoria loviturilor de stat în România, vol. 1, Revoluţie şi Francmasonerie, Bucureşti, 1999, p. 376.

22 Reinhart Koselleck, „Rebellion, Aufruhr, Bürgerkrieg”, în Otto Brunner, Werner Conze, Reinhart Koselleck (eds.), Geschichtliche Grundbegriffe. Historisches Lexikon zur politisch-sozialen Spprache in Deutschland, vol. 5, Stuttgart, 2004, p. 653-788.

23 Ibidem, p. 653.

24 Ibidem, p. 656.

25 Ibidem.

26 Reinhart Koselleck, Zeitschichten..., ed. cit., p. 109: „Jede Revolution, die aufgewaltsame Weise Gewaltverhältnisse geändert hat, führt zur Etablierung neuer Gewaltverhältnisse. Die Legitimation mag neu sein, die Rechtsverhältnisse mögen andere, vielleicht sogar bessere geworden sein, an der Wiederkehr von neu organisierten und rechtlich geregelten Abhängigkeits formen, an der Oben-Unten-Relation selber ist deshalb noch nie etwas geändet worden. Selbst eine Vereinbarung unter Gleichen setzt politische Gewalt ein, um die Relationen zu stabilisieren”. Vezi, în acest sens, şi observaţiile şi comentariile pertinente ale lui Stefan-Ludwig Hoffmann, „Koselleck, Arendt…”, în op. cit., p. 221.

27 Bogdan Murgescu, op. cit., p. 212.

28 Vezi Adam Michnik, Mărturisirile unui disident convertit, Iaşi, 2009. Vezi şi Victor Neumann, „Evreii şi traumele războiului. Viaţa comunitară şi rabinatul lui Ernest Neumann după al II-lea război”, Orizont, nr. 6, 2009.

29 Vezi în acest sens studiul lui Gheorghe Schwartz, „Cenzură, manipulare, libertate de expresie. Interogaţii cu privire la ştiinţele comunicării în România contemporană”, publicat în acest volum.

30 François Furet, Atelierul istoriei, cuvânt înainte de Şerban Papacostea, traducere de Irina Cristea, Bucureşti, 2002, p. 30.

31 Reinhart Koselleck, Begriffsgeschichten. Studien zur Semantik und Pragmatik der politischen und soziale Sprache, Frankfurt am Main, 2006, p. 29: „Und was sich andererseits begriffsgeschichtlich aufweisen läßt – am überlieferten Schriftgut –, das verweist uns zwar auf den sprachlich umgrenzten Erfahrungsraum und bezeugt innovative Vorstöße, die neue Erfahrungen registrieren oder initiieren mochten, aber der Rückschluß auf eine tatsächliche Geschichte ist damit noch nicht zulässig”.

32 Structura de gândire în care este aşezată fapta trecutului devine esenţială şi, în baza acesteia, sunt posibile ierarhizarea, interpretarea şi concluziile. Ei i se datorează libertatea de a decoda fenomenul şi de a formula un punct de vedere. Ultimele generaţii de istorici au fost atrase de identificarea reperelor intelectuale în formarea gândirii. Fie că e vorba de transformarea lentă a societăţii şi a economiei petrecută în duratele lungi ale istoriei – cum credea Fernand Braudel – fie de discontinuităţile vizibile în limbajele social-politice – cum observa Reinhart Koselleck – interogaţia privind structurile de gândire este esenţială pentru munca istoricului.

33 Vezi Armin Heinen, „Imaginile Europei – imaginile României (1945/1948-2008)”, publicat în acest volum. Heinen identifică mai multe faze ale distanţării şi apropierii dintre România şi Europa în deceniile postbelice, propunându-şi să analizeze trei dimensiuni: „sfera politică, reacţiile intelectualilor şi ancorarea istorico-cotidiană a geografiei simbolice”.

34 Tom Gallagher, „România – un loc golit de valori”, în România Liberă, 27 iulie 2009.

35 Vezi Victor Neumann, „Conceptul de totalitarism în limbajele social-politice româneşti”, publicat în acest volum.

36 Cf. Victor Neumann, „Neam şi popor: noţiunile etnocentrismului românesc”, publicat în acest volum.

37 Lucian Mândruţă, „România cu lanţul de gât”, Dilema Veche, 4 septembrie 2008. Articolul a fost reluat de revista New York Magazine, nr. 629, 2009, p. 9.

38 Apud Reinhart Koselleck, Conceptul de istorie..., ed. cit., p. 106.

39 Apud Dennis Deletant, Aliatul uitat al lui Hitler. Ion Antonescu şi regimul său (1940-1944), Bucureşti, 2008, p. 130.

40 De exemplu, vezi mai ales înţelesul acordat coabitării cu grupurile de rromi în Ungaria, Republica Cehă şi România.

41 Într-un articol publicat în Dilema Veche, nr. 263/2009, sub titlul „Istoria de la povestire la problematizare”, arătam că, în absenţa resemantizării unor noţiuni-cheie precum revoluţie, totalitarism, comunism, bolşevism, legionarism, fascism, nazism, stat, naţiune, autorii cărţilor despre decembrie 1989 au creat o literatură al cărei unic secret pare reînvierea emoţiilor acelui moment politic.

42 Nu consider că ele ajută la progresul cunoaşterii istoriei.

43 Vezi Victor Neumann, „Cuvânt introductiv” la Caietul-program al Conferinţei Internaţionale Concepte fundamentale în limbajele social-politice româneşti, care a avut loc între 23 şi 26 septembrie 2009 la Timişoara. Ea a fost organizată sub egida Şcolii Doctorale Internaţionale de Istorie Conceptuală „Reinhart Koselleck” din cadrul Universităţii de Vest din Timişoara în colaborare cu Universitatea din Aachen, susţinută financiar de Fundaţia Volkswagen din Germania şi inspirată de opera istoricului Reinhart Koselleck.

44 Mă mândresc cu faptul că savantul de reputaţie mondială a fost oaspetele instituţiei noastre în anul 2005; am avut ocazia să-i decernez titlul de Doctor Honoris Causa al Universităţii de Vest din Timişoara. Vezi şi Victor Neumann, „Laudatio în onoarea profesorului Reinhart Koselleck”, Universitatea de Vest din Timişoara, 26 mai 2005.

45 Reinhart Koselleck, Begriffsgeschichten. Studien zur Semantik und Pragmatik der politischen und soziale Sprache, p. 9.

46 Ibidem, p. 14: „Keine gesellschaftliche Tätigkeit, keine politischen Händel und kein wirtschaftlicher Handel ist möglich ohne Rede und Antwort, ohne Planungsgespräch, ohne öffentliche Debatte oder geheime Aussprache, ohne Befehl – und Gehorsam –, ohne Konsens der Beteiligten oder artikulierten Dissens sich streitender Parteien. Jede Alltagsgeschichte im täglichen Vollzug ist angewiesen auf Sprache in Aktion, auf Reden und Sprechen, so wie keine Liebesgeschichte denkbar ist ohne mindestens drei Worte – du, ich, wir”.

47 Cf. Otto Brunner, Werner Conze, Reinhart Koselleck, Geschichtliche Grundbegriffe. Historisches Lexikon zur politisch-sozialen Sprache in Deutschland, Stuttgart, vol. 1-8, 1972-1997. Pentru modul în care este urmărită evoluţia noţiunilor în funcţie de timpul istoric, a se vedea, ca exemplu, Reinhart Koselleck, „Fortschritt”, în Geschichtliche Grundbegriffe…, ed. cit., vol. 2, p. 353-423.