© 2019 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7458-9

ISBN PDF: 978-973-46-7459-6

ISBN print: 978-973-46-7767-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: După plâns, de Cristian Fulaş

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CRISTIAN FULAŞ, născut la 3 iulie 1978, Caracal, a absolvit Litere, apoi Studii Aprofundate de Teoria Literaturii. Debutează în 2015 cu Fîşii de ruşine (Gestalt Books; Premiul Observator cultural pentru debut; Premiul Colocviilor „Liviu Rebreanu”; Premiul revistei Accente; nominalizat la Premiile USR pentru debut; nominalizat la Premiul Cartea Anului al Ziarului de Iaşi). Fragmente din roman s-au tradus în franceză, italiană, germană, engleză, bulgară, croată, suedeză, maghiară. În 2015 publică Jurnal de debutant (Editura Tracus Arte), iar în 2016 După plîns (Casa de Editură Max Blecher & Gestalt Books; nominalizat la Premiul Cartea Anului al Ziarului de Iaşi). A tradus aproximativ cincizeci de titluri din engleză, italiană şi franceză, printre care amintim: Visul lui Machiavelli (Christophe Bataille), Vorbeşte-le despre bătălii, regi şi elefanţi (Mathias Énard), Mituri clasice (Jenny March), Aplicaţii clinice ale psihoterapiei Gestalt (Gianni Francesetti, Michela Gecele, Jan Roubal), Igitur. O aruncare de zaruri (Stéphane Mallarmé). Din 2016 este organizatorul principal al festivalului internaţional Lofest din Bucureşti. De acelaşi autor, la Editura Polirom au mai apărut volumul de proză scurtă Cei frumoşi şi cei buni (2017) şi romanul Fîşii de ruşine (2018).

And it’s old and old it’s sad and old it’s sad and weary I go back to you, my cold father, my cold mad father, my cold mad feary father, till the near sight of the mere size of him, the moyles and moyles of it, moananoaning, makes me seasilt saltsick and I rush, my only, into your arms. I see them rising! Save me from those therrble prongs! Two more! Onetwo moremens more. So. Avelaval. My leaves have drifted from me. All. But one clings still. I’ll bear it on me. To remind me of. Lff! So soft this morning, ours. Yes. Carry me along, taddy, like you done through the toy fair! If I seen him bearing down on me now under whitespread wings like he’d come from Arkangels, I sink I’d die down over his feet, humbly dumbly, only to washup. Yes, tid. There’s where. First. We pass through grass behush the bush to. Whish! A gull. Gulls. Far calls. Coming, far! End here. Us then.

James Joyce, Finnegans Wake

— Îţi scrisăşi?

— Nu.

În răspunsul ăsta, sec şi fără nicio implicaţie, stau toate implicaţiile. Suntem copii, pe la sfârşitul clasei a şaptea. Nu avem nici buletine, dar le aşteptăm să vină. Le mai ştii? Carnetele gri cu ceva pe ele, niciodată nu îmi voi aminti ce era desenat pe ele. Stema? Mergem toţi copiii acolo, la Miliţie, cu mama sau cu tata de mână, aşteptăm pe coridorul tăcut ca un mormânt pe care, din când în când, trece superior câte-un bărbat în uniformă gri. Apoi semnăm într-un registru mare şi murdar, ne facem şi noi buletin, intrăm în rându’ lumii, de.

— Păi de ce, mă, nu îţi scrisăşi, Miti?

— Nu av’săi chef. Nu ştiu io, bă, ce e aia, cu engleza aia.

— Hai să ne luăm neşte ţigări de la non-stop.

Locuiesc într-un cartier din oraşul pierdut în inima câmpiei, pierdut în toate sensurile. Cartierul e cel mai mic din oraş, are o singură stradă şi vreo câteva alei. Douăsprezece blocuri cu patru etaje, un univers pitic. Douăsprezece blocuri într-o enormă pădure preistorică parcă, un uriaş parc în care jucăm fotbal printre plopi. Câteva parcări cu câteva maşini, un şir de magazine: Loto, Alimentara, Bufet, Lapte, Aprozar. La atât se limitează economia de piaţă a cartierului. Ne ridicăm de pe banca din faţa Alimentarei şi din faţa blocului meu, pornim către colţul străzii, colţul de la ieşirea din cartier. Fulgii plopilor, înnebunitori ca de obicei, roiesc în jurul nostru. E inevitabil să ajungi la un moment dat să ai fulgi de plopi şi în chiloţi, în ciorapi, în ochi. Câte un fulg, cel mai idiot din lume probabil, îţi ajunge în gât. Şi strănuţi, aşteptând momentul când fulgii dispar. Prin această ninsoare plecăm după ţigări, încet, bătrâneşte chiar. Avem treişpe ani şi ceva, nu ne grăbim nicăieri. La colţ, o dugheană de metal cu geamuri în partea din faţă şi o uşiţă în centru. Scot o hârtie de o mie de lei, nouă şi foşnitoare.

— Săru-mâna. Şase ţigări şi două sucuri. Kiwi, şi… Tu ce bei, mă?

— Cola beau, Cola.

Fata de la magazin scoate un pachet de Hollywood de sub tejghea, îl desface, extrage şase ţigări din el. Huruitul dozatorului de suc, apoi. Un lichid verde şi unul negru se scurg din duzele aburite ale aparatului, privirile noastre curg şi ele în pahare. O lume lichidă, începutul tuturor lucrurilor, o metaforă a dozatorului. Luăm paharele cu suc, reci, aburite. Senzaţia de rece e plăcută, Caracalul a început deja să se încingă. Privim lung boscheţii din colţul cartierului, căutăm fără cuvinte unul după care să ne ascundem ca să fumăm. E un obicei urât, ştim asta, ni s-a spus de atâtea ori, printre rotocoale de fum, că e un obicei urât. Fumătorii, părinţii noştri, ne-au spus, fumând, că fumatul e un obicei cât se poate de urât şi ne rup cu bătaia dacă ne apucăm. De asta probabil ne-am apucat. Căutăm deci un boschet, unul mare sub care să intrăm şi să fumăm câte o ţigară. Găsim. Intrăm sub bolta de frunze, ne aşezăm pe pământul bătătorit de atâţia alţii înaintea noastră: copiii fumători ai cartierului, fetele şi băieţii care se ascund seara aici şi fac lucrurile alea, mamă, să nu asculţi la ei. Scot cu importanţă o brichetă roşie şi semi-transparentă din buzunar, îmi zgârii degetul, aprind ţigara. Nu mai tuşesc, am trecut de faza aia. Privesc tăcut capătul incandescent al ţigării, mă uit la Miti cum tuşeşte şi mă simt superior, un adevărat bărbat. Miti e un uriaş al lumii noastre, are un metru optzeci şi e numai muşchi, dar e cel mai leneş copil din Şcoala Generală nr. 2, cel mai leneş şi mai copil din istoria oraşului. Pe lângă el, vestitele personaje din căruţă sunt amatori. Cel care a pus fabrica de pâine pe Strada Foamei şi cimitirul pe Strada Învierii e un biet începător, până şi vestiţii şoferi de taxi, ăia cu accidentul de la singura intersecţie cu semafor, cea de deasupra pieţei, sunt simpli amatori. Dar Miti e cel mai bun prieten al meu, nu iau în seamă inteligenţa lui debordantă. Fumăm amândoi, mergem la şcoală împreună şi ne întoarcem împreună, umblăm prin parc amândoi, visăm la gagici tot amândoi. Părinţii noştri sunt prieteni, avem chiar şi nişte rude în comun. El stă la casă, e norocos. Mama lui a avut noroc şi s-a născut la oraş, a moştenit deci casa părinţilor. Părinţii mei sunt amândoi de la ţară. Au un apartament în Blocul 3. Şi eu, şi Miti avem video, facem schimb de casete şi, când părinţii sunt plecaţi, ne uităm împreună la filme porno închiriate de pe Pârâu, din centrul oraşului. Eu am şi calculator, un Cobra. Ne jucăm împreună River Raid şi toţi copiii din cartier mor de oftică, ei nu au cum să se joace aşa ceva.

Fumăm câte două ţigări, ne-am liniştit acum. E unşpe şi mai avem mult până încep orele, la ora unu. Noi mergem după-amiază, aşa s-a nimerit. Şcoala e mică, învăţăm în două schimburi. Clasele I-IV dimineaţa, clasele V-VIII după-amiaza.

— Ce facem acu’, bă?

— Dreacu’ ştie, hai pe Pârâu.

— Păi şi acolo ce facem?

— Io ştiu…

Pornim filosofic spre centrul oraşului. Traversăm drumul naţional, urmează coborârea. Cartierul nostru e pe un deal, centrul oraşului e undeva mai jos. Mergem spre vale fără niciun gând. Din direcţia opusă apare Biţă, un copil de vreo cinşpe ani de care tot oraşul se teme. Stă într-o casă mare de lângă biserica Sfântu’ Nicolae, e ţigan şi, evident, ne e frică de el. Pe poarta de fier a casei lui scrie, cu litere inegal desenate cu o pensulă de zugrav:

Efectuăm traspoarte la domicilul clentului

Prea târziu să ne mai întoarcem în cartier, Biţă ne-a văzut. Un zâmbet mare şi luminos îi umple faţa deloc luminoasă, slinoasă chiar.

— Ce faceţi, băăăă? Hai să vă cinstesc.

Îngheţăm. Ne privim ca două suflete arctice.

— Ăăăă, păi, noi ne duceam la şcoală.

— Dă-o, bă, dreacu’ dă şcoală, ce dreacu’ să faceţi acoloşa? Hai coleaşa la crâşmă, vă cinstesc io.

Ştim că nu avem cum refuza, e clar că ne va bate. Mâinile lui butucănoase şi pline de bătături ne privesc ameninţător, ştim că palma care se întinde spre salut poate şi să lovească năprasnic, la primul impuls. Păsărelele cântă în copaci, şoarecii cu pene nu se opresc niciodată din ciripit. Câte o maşină trece pe deasupra capetelor noastre, cu umbra ei cu tot. Lângă noi, la câţiva paşi, se aud zarurile zornăind în cutiile de table. Nu avem scăpare, va trebui să ne lăsăm cinstiţi de Biţă. Cârciuma e lângă noi, orele nu au început, e ca dracu’. Locul în care ne invită e periculos, e un fel de cazinou al oraşului şi e plin de golani. Ne temem şi să trecem pe acolo, mereu grăbim pasul, darmite să intrăm.

O apariţie pune pauză aşteptării lui Biţă. Sânii ei o preced, pasul îi e săltăreţ şi plin de importanţă. Şuviţele blonde dansează în aerul zgomotos al primăverii, suntem hipnotizaţi. E toată numai ţâţe, cele mai mari ţâţe din şcoală. Şi întoarce scârbită capul când trece pe lângă noi, nu merităm nici măcar o privire. Nu suntem demni nici măcar de atât. Cu răni deschise şi îngheţate în loc de suflete, intrăm aşadar în locul pierzaniei noastre.

Ne aşezăm la masa acoperită cu o foaie de geam, scoatem ţigările, Biţă scoate un pachet întreg şi îl aruncă pe masă. Îi spunem că noi bem suc, pleacă la bar. Vine cu două sucuri şi o sticlă de jumate de rom, le aşază pe masă, sticla scoate un zgomot înfiorător. Am nervii întinşi, mi-e frică, dar e prima dată când intru aici şi nu pot să-mi opresc privirea iscoditoare. Doi oameni joacă table la o masă din fundul cârciumii, atât. În rest, nu se întâmplă nimic. Probabil nu acum. Probabil noaptea. Sigur. Biţă îşi toarnă rom în pahar, scoate un teanc de bani şi îi numără.

— Fusăi cu tata la o lucrare. Îmi dătu şî mie douăj’ dă mii. D-aia z’sai să vă cinstesc, că nu am cu cine bea. Haida, beţi şî voi ceva?

— Nu, că io nu beau.

— Haide, bă, să vezi ce bună e. Un păhărel n-a omorât pe nimenea.

Ne toarnă în pahare. Lichidul căcăniu curge ca orice apă, o apă murdară de data asta. M-aş fi aşteptat la altceva. Ridică paharul:

— Să trăim, bă băieţ’.

— Să trăim.

Sorb din pahar, mă înec brusc. Lichidul arde, e tare. Am mai băut bere şi vin de la ai mei, câte o guriţă în glumă, hai, ia şi tu că n-o să moară nimeni. Dar nu aşa; la crâşmă nu am mai băut. Mă simt important, sunt om mare chiar în secunda asta. Beau rom la crâşmă, aşezat la masă. Am ţigara aprinsă şi scrumieră, nu sunt ascuns după niciun boschet sau gard. O importanţă uriaşă mi se strecoară în creier, importanţa propriei persoane. Sunt om mare acum, beau şi fumez în crâşmă cu un golan. Nu mi se poate întâmpla nimic, gata, am scăpat de copilărie. Pot muta munţii din loc, pot face ce vreau eu pe lumea asta. În ordinea lucrurilor se strecoară un dumnezeu tăcut şi ciudat, deloc bătrânul pictat pe pereţii bisericilor, un dumnezeu care se ascunde în tăcere şi zace acolo, o voce neştiută şi necuvântătoare, un marasm cumplit, o ameţeală, un dumnezeu ameţit, iată-l, se strecoară în pliurile cuvintelor: Bă, dăsară vă duc la bagaboante. Adusără pă una blondă colo la Stoeneşti, la căsuţă, mergem p-acolo să o vedem şi noi. Ceacă e bunăăăă, mamăăăă. Şî vă dau io dă băut până atunci, să mă ţîneţ minte. Capul meu a început să fie străin de câteva minute, Biţă îmi mai toarnă un pahar şi viziunea blondă de la intrarea în crâşmă se suprapune cu o viziune a dansului într-un local de noapte. Sunt un vizionar, efectul acestei ape murdare e unul benefic. Nu îmi mai e frică, nu mai am emoţii, privesc paharul prismatic ca pe un prieten drag şi Miti mă priveşte cu ochi lăcrimoşi, calzi, are o privire şi mai tâmpă ca de obicei. Şî când ridicai doagele alea îmi plezni şâra, rosteşte Biţă în continuarea unor cuvinte pe care nu le-am auzit, şî mă luă tata în braţă şî mă trozni tare, dă îmi revenii. Şî uite aşa reuşii să încarc maşâna, că altfel dăteam dă dracu’. Îl ascult, dar mintea mea e deja în altă parte. Mă şi văd în localul plin de fum şi de muzică, am trecut de atâtea ori pe lângă el cu maşina în drum spre mătuşa, la ţară. Acolo voi fi şi mai bărbat, acolo mă voi desăvârşi. Nu am răbdare, nu voi avea niciodată răbdare dacă totul mi se poate întâmpla într-o singură zi, vreau să se întâmple totul acum şi să nu întârziem deloc.

Mă ridic, picioarele mele sunt corpuri străine, două, complet diferite de corpul meu real. Mă împleticesc. Ajung la scări, le urc, văd veceul în fundul curţii, blocurile mari din stânga, soarele care tronează între crengile copacilor de deasupra mea. Fac ce am de făcut, mă întorc, o altă sticlă a luat locul celei de dinainte. Continuitate. E un lichid verde în ea, altă specie de apă murdară deci, „Arctic” scrie pe ea. Beau şi din asta, e răcoroasă şi mult mai bună decât romul. Spun că nu mi-am scris, Biţă râde, Miti mă priveşte uimit. Nu mi-am scris. Nu e vorba de nicio scrisoare aici, nu îmi scriu scrisori singur. Aşa spunem noi despre temă, mi-am scris sau nu mi-am scris. Beleaua zilelor noastre, scrisul. Noi, copiii de treişpe ani din crâşmă, suntem blestemaţi să scriem, să ne scriem în fiecare zi, în fiecare oră, în fiecare secundă. E singura motivaţie a zilelor noastre scrisul acesta, singura justificare a zilei de mâine. E, uite că azi nu mi-am scris. Azi stau şi beau în crâşmă, bărbat, şi mi se rupe de scris. Nu vreau să aud nimic despre asta şi îmi bag picioarele, ce sunt eu, maşină de scris? Ce treabă am eu cu temele alea? Mai beţi, mă, ceva? Hai să băgăm neşte beri, e răcoroase, se aude Biţă. E neşte lucruri acilea pă care voi nu le ştiţi, e cum să bea. Să bea amestecat, să te ia mai repede. Că, dacă nu te îmbeţi până te duci la pizde, nu ai făcut nimic, să duce dracu’ totu’. D-aia o iau io dă dimineaţă cu beutura, că dacă o iau mai dincolo, trebe să beau repede şî mă fac praf pă loc şî dorm şî iar n-am făcut nimica. Trebuie să ştii să bei, băăă! Pumnul lui muncitoresc loveşte masa, foaia de sticlă care sprijină băutura se crapă, nu-i nimic, să mai întâmplă, zice vocea din spatele barului. Te meras me, nu o să mă trăzvesc până mâine. Aşa beat stau. Beat, beat până la dumnezău şî ’napoi. Haida, beţi. Să ne-mbătăm cruce. Prin geamul galben-opac al localului curge înăuntru o primăvară crudă, curg spre mine picioare de femei şi haine de toate culorile, curg raze în fascicul, curge lumea toată aşa cum curge băutura în pahare, la infinit. Bag degetele în spuma din pahar, îmi desenez mustăţi, îmi doresc să semăn cu un personaj de desene animate. Miti gâjâie pe o voce străină: Bă, ar trebui să mergem la şcoală, mă omoară tata cu bătaia dacă iar iau absenţe. Hai dreacu’ la şcoală. Biţă nu ne lasă să plecăm, că el cu cine bea, ce credem noi că facem acoloşa?

Ne ridicăm, suntem aproape miriapozi, diferenţa dintre mersul vertical şi cădere e doar o chestiune de noroc. Mă simt exact ca în jocurile mele de pe calculator, un personaj care trebuie manevrat ca să nu cadă în ceva groapă sau în apă şi să-şi piardă viaţa. Urc scările în patru labe, ies în soarele năucitor, fac o stângă bruscă şi mă proptesc cu capul în perete. Cad acolo, pe stradă, Miti mă ridică râzând ca un bou, exact ca un bou. Bă Miti, eşti cel mai mare prost pe care îl cunosc eu. Gura mea a rostit adevărul, acum eternitatea mă va ţine minte. Un copil de treişpe ani, deţinătorul şi girantul adevărului. Ne clătinăm spre şcoală, traversăm strada cu norocul orb al beţivilor, nimic nu ne atinge, intrăm în curtea şcolii dansând, salutăm profesorii cu Hai să trăieşti, băăă, sau Săr-mânaaaa, tanti profaaa, într-un final ajungem şi pe terenul de sport, faimoşi deja într-o lume în care nu cunoscuserăm faima. Mă prăbuşesc într-un colţ, zac pe ciment ca o cârpă udă, privesc lumea şi văd totul alb-negru, la un moment dat îmi dau seama că sunt beat. Uite ăsta e cuvântul – beat. L-am auzit de atâtea ori, deci aşa e să fii beat? Straniu, nu mi-aş fi dat seama. Îmi aduc aminte de cartea furată de la tata din bibliotecă, Martin Eden, şi ăla era beat destul de des. Sunt deci unul dintre personajele cărţii, chiar cel principal, exact cum am învăţat la ora de română. Scot o ţigară ruptă din buzunar, o aprind, vomit brusc direct pe capul lui Miti. Doarme un somn vecin cu moartea, vomit pe el şi nu simte nimic, apoi o mână de-a lui se mişcă încet şi îi şterge capul, capul lui mare de cimpanzeu cu ochi închişi, Miti e primul cimpanzeu care visează beat. Râd, râd în hohote, sunt cel mai tare din lumea asta, când mă fac mare, o să fiu scriitor. Îmi trece prin minte palma dată de profu’ de fizică, pe coridor, acum ar trebui să mă duc şi să îl pocnesc. Un lanţ de furnici urcă pe piciorul meu, mă tem de ele, mă tăvălesc, încep brusc să plâng şi să urlu, mă târăsc pe teren şi îi rog pe ceilalţi copii să le ia de pe mine, sunt nebun de frică. Îmi trece brusc, mă întorc târâş lângă Miti, totul e bine acum, sunt un viteaz, am scăpat de atacul furnicilor. O mână mare şi păroasă vine spre mine, sunt ridicat de pe ciment ca un sac plin cu frică, sunt dus mai mult târâş în birou la director. Feţe severe mă judecă, ochelari sunt aţintiţi asupra mea, voi fi pedepsit, mi se va scădea nota la purtare, Noi de-abia aşteptăm să vină părinţii tăi, să vedem ce e de făcut cu tine, eşti o ruşine pentru această instituţie de învăţământ, tocmai tu, fiu de cadru didactic, care ar trebui să fii un model. Corpul meu vrea să meargă la toaletă, mă îndrept spre colţul biroului şi o scot, feţe îngrozite ţipă la mine, sunt luat de cot şi dus afară, spre toaletă, apoi sunt adus înapoi. Faţa mamei mele mă aşteaptă ca o strălucire roşiatică, mi se pare mie, o palmă mă aruncă în biroul directorului, încă vreo două palme date cu sete anunţă un adevărat măcel, dar el nu se produce. O discuţie se învârte în jurul meu, urechile mele nu înţeleg nimic, sunt surdomut de beat, privesc tâmp lumea din jur şi de acolo de unde am căzut, pe covorul verde cu flori din birou, refuz să răspund la întrebări. Voi răspunde doar în faţa Marii Adunări Naţionale, spune vocea mea, aşa am văzut eu la televizor. Apoi aceeaşi voce e acoperită de încă o palmă, toate meritele îmi sunt recunoscute deci. Sunt scos din acel birou şi dus în altul, acolo sunt lăsat singur. Ceva în lumea mea se va petrece fără mine, nu e nicio nevoie de mine, pot lipsi. Desenez cu un pix pe o coală frumos liniată, din biroul vecin se aud ţipete. Îmi aprind o ţigară, nu am nicio nevoie să aflu ce se petrece dincolo. Ştiu că voi lua bătaie, nu mă interesează. Secretara şcolii vine în fugă şi îmi smulge ţigara, cică sunt nebun, e clar. Vei ajunge rău, mă băiatule, îmi spune vocea ei neplăcută. Vei ajunge rău, mă doamnă, răspunde vocea mea pe cel mai suav ton din lume. Sunt scos de mama din acel birou în care stătusem cât timp se vorbise despre soarta mea, aerul şi soarele mă orbesc, la un moment dat va fi vară şi asta nu are nicio importanţă.

Citesc începutul de capitol scris noaptea trecută, îl recitesc, nu am nimic altceva de făcut.

Roţile fâşâie pe asfaltul rece deja, gonim prin toamnă. Maşina străbate din nou aceleaşi locuri şi senzaţia de repetiţie e cumva nefirească.

— Auzi, nea Lică, oare noi toţi ăştia suntem bolnavi mintali?

— Nu ştiu, mă. Mă priveşte gânditor, în acelaşi timp nu scapă din ochi drumul plin de camioane. Câteodată stau şi mă gândesc şi eu la lumea asta. Cred că nu trebuie să fii neapărat vreun beţiv ca să fii bolnav mintal. Toată lumea e aşa. Singurii normali, ce-o mai fi însemnând şi asta, cred că sunt ăia care umblă prin spitale şi se tratează, iau pastile, chestii din astea. În rest, lumea e plină de nebuni.

Am plecat de dimineaţă spre cabană, aşa cum plănuisem. Mai avem puţin şi ajungem, dacă asta înseamnă ceva. Am lăsat în urmă clinica, nu mai era locul meu acolo. Nu mai era loc pentru tratament, terapie, lucruri care până la urmă nu mă priveau. Admir peisajul, Făgăraşul mare şi plin de pete galbene, privesc în gol de fapt. Nu există viitor, am învăţat bine asta, viitorul e doar exces de imaginaţie. Eu trăiesc aşa, de azi pe mâine şi de mâine pe poimâine, ce îmi trebuie mie planuri?

Mă gândesc că romanul meu, lucrul la care muncesc în lipsă de altă muncă, nu are neapărată nevoie de un viitor. De o proiecţie. De planuri şi de scheme. Nu. Simpla abordare la persoana întâi îl scuteşte de această corvoadă, de trimiteri la ceva ce va fi; în felul ăsta, cartea mea nu e decât o carte ce va să vină, un prezent care se desfăşoară exact aşa cum se desfăşoară, fără restul unui viitor. Este timp să gândesc aceste lucruri, totul va fi ca azi până în vecii vecilor. Sunt sigur de asta. Dar voi termina romanul, chiar dacă trebuie să ajung până în vecii ăia, ce-o mai însemna expresia, să nu uit să caut şi să mă întorc. L-am văzut ratat de atâtea ori, că nu ştiu ce să mai fac cu el, nu găsesc în niciun fel o voce narativă care să mă scoată din impasul unei povestiri care nu pare, în nicio ipostază a ei, să capete un sens. Poate că romanul meu e până la urmă oglinda vieţii mele, poate de asta nu are sens. Oricum, îl voi termina. Măcar să termin şi eu un lucru pe lumea asta, o carte. Nu pare greu. Că nu o voi putea publica, asta e deja o certitudine. Dar o ţin cu mine când termin, o ţin lângă mine şi ştiu că am făcut ceva pe lumea asta, UN lucru.

Intrăm pe drumul forestier, lumea se pustieşte şi nea Lică reduce viteza, zice că îi mai trebuie maşina şi altă dată şi gropile îl pot lăsa pieton. Sunt toate culorile toamnei în ochii mei, toate tonurile posibile şi imposibile. Zâmbesc, mă simt cumva melancolic. Sunt un pui de poet într-o maşină, melancolia mea hrăneşte susurul izvoarelor. Ce dracu’… E destul de nasol că m-am lăsat de toate plăcerile din viaţa asta, mai lipsea să devin un moş melancolic. Un pizdă-plânge, cum se zice la mine acasă.

Ramza şi Şenilă au promis că mă vor vizita, că vor veni pe la mine. Deja îi aştept, simt că îmi e greu şi nici nu am ajuns încă.

Sau am ajuns. Maşina urcă rampa în trombă, câinii sar toţi ca nebunii spre noi, e mare veselie în jur. Bertha încearcă să îmi sară în braţe, nea Lică a fost deja arestat de băieţi. Adam iese chiuind de la el din cabană, cu fetiţa în braţe. Ne îmbrăţişează, fiecare gest al lui vine dintr-o lume inimaginabilă pentru mine, e o surpriză continuă.

— Aţi venit, brotherilor, aţi venit. Hai cu mine, hai să îţi arăt ce am făcut eu. Haide, lasă că îţi iei tu bagajele după.

Mă târăşte după el spre atelier, ţine copilul într-o mână şi zâmbeşte cât valea, pare cel mai fericit om din universul cunoscut. Deschide uşa, dă la o parte bocancii, care tot acolo sunt, atelierul e lună. Masa de tâmplărie, plină de tot felul de lucruri ultima dată, e curăţată. Scoabele sunt aşezate cuminţi în găurile lor, gresia de pe jos e spălată, în colţul din spate a apărut o canapea.

— Uite, ţi-am făcut şi soba să meargă, e frig toamna şi iarna aici la noi şi tu eşti de la oraş. Aici să lucrezi, brothere, să-mi faci şi mie o statuie.

Îl privesc şi nu pot spune nimic, nu îmi dau seama exact de ce face toate lucrurile astea. Din uşă, nea Lică ne priveşte calm, ochii lui se aşază liniştiţi pe lucruri şi parcă semnează o situaţie bine pusă la punct. Să fi fost mâna lui sau aşa e Adam? Voi afla în timp.

Toată dimineaţa mi-au stăruit în minte două versuri de Nazim Hikmet: foc stins, cort strâns,/ pustiul şi pulberea plecării. Uite, acum chiar nu îmi mai dau seama de ce, pentru că e deja evident că eu am venit, vin undeva, vin ca să rămân în locul ăsta – deja a devenit clar. Îi urmez pe nea Lică şi pe Adam, eu şi bruma mea de lucruri îi urmăm spre ceea ce este casa mea, aşa cum aud din conversaţia lor. Am o casă de azi, îmi spune nea Lică, o casă în toată legea şi pentru cât timp voi vrea să o folosesc.

Casa mea e chiar o casă. O cabană întreagă, numită Adriana. Locuiesc într-o adriană deci, acesta este numele casei mele. Are un living minimalist la parter, cu şemineu, o baie şi o bucătărie mici. Două dormitoare la etaj, unul dintre ele are balcon. Şi o privelişte ruptă parcă din poveşti, muntele care creşte şi nu se mai termină, de la stânga la dreapta şi de jos în sus, muntele alb, plin de păduri îmbrăcate în toamnă la bază, apoi stâncile ameţitoare pe care am fost la un moment dat. Locuiesc aici, spun vocile din spatele meu, aici locuiesc eu de azi încolo. Mă gândesc la toate casele în care am stat, îmi aduc aminte de iureşul în care locuisem ultima dată în Bucureşti, e ciudat. Tac şi evaluez această ciudăţenie, fiecare lucru mă uimeşte şi mă aruncă din ce în ce mai adânc într-un neobişnuit cu care nu mă pot obişnui acum.

Rămân singur, îl sun pe Ramza şi îi povestesc ce şi cum. Pare bucuros, pare să fie mulţumit. Mă întreabă din două în două vorbe dacă am nevoie de ceva şi dacă să trimită pe cineva şi, oricum, să îi spun la orice oră din zi şi din noapte dacă am nevoie de ceva. Încerc să îl liniştesc, nu e cum, Şenilă face flotări prin spatele lui că să vorbească şi el, discursul lui Ramza reîncepe pe ton de Bucureşti: Mă, mânca-ţi-aş, dacă aud că nu ai spus când ai nevoie de ceva, te-am spart, fii atent la mine că sunt cam de trei ori cât tine şi parcă mă îngraş. Stau pe balcon, remarc că Adam mi-a adus până şi scrumiere, brichete, un pachet de ţigări. Aceste detalii sunt omniprezente, îmi spune o voce interioară. Aceste detalii sunt omniprezente şi ne dau de gândit. Stabilim că băieţii vin în vizită peste două săptămâni, totul e stabilit acum în cea mai stabilă dintre lumile posibile, imaginate, imaginare şi imaginabile.

o angoasă înceată şi mecanică urcă prin mine

fumez compulsiv

doar asta a mai rămas din aripile mele

fumul

Ies în curte, privesc lumea din jur, mă plimb pe terenul de tenis din faţa casei cu conştiinţa clară a faptului că nu am făcut nimic, absolut nimic pe lumea asta, niciodată, şi nu merit aşa ceva, totul e prea bine pentru mine, mă aşez pe o bancă din faţa hotelului, iau masa în coate, o strivesc sub apăsarea mea nepăsătoare, cad în gândire ca într-un vârtej, nu am deschis laptopul de când am venit, mă îndrept spre atelier, ochii mei privesc cu ceva din aerul unei iubiri care tocmai se naşte, viziunile se perindă, toate acestea se dizolvă cu o întrebare:

— E bine, brothere?

E Adam, fără copil de astă dată. Zice că mâine trebuie să mergem să cumpărăm dălţi şi tot ce îmi trebuie. Şi ţigări, şi baiţ, şi lac, şi vopsea, şi şmirghel şi, desigur, să facem şi piaţa, pentru că altfel o să mâncăm foarte puţine lucruri sau chiar deloc, ca să mai slăbim. Dar putem merge şi azi, zice el, oricum nu e nimic de făcut. Sau e? Se scarpină în cap cu aerul omului care chiar nu ştie ce e de făcut. Amânăm pe mâine, zice, că trebuie să mă prezinte celorlalţi băieţi. Care, mă, ce mustăcioşi, tocmai azi au plecat la plimbare unde nici cruci nu se găsesc.

Sunetul unui motor de maşină sport despică valea, e un infern chiar acum şi aici. Huruitul creşte în intensitate, zgomotul şi furia se propagă cu forţa a milioane şi milioane de supărări, de pe rampa de la intrarea în complex îşi face apariţia, cu minimum şaptezeci de kilometri pe oră, o Dacie gri, veche şi ruginită, fără ţeavă de eşapament. Frânează brusc în pietrişul din faţa hotelului, apoi parchează. Din maşină coboară două personaje, adevărate personaje iarăşi. Sunt reali, totuşi. Unul e mic, chel, îmbrăcat de parcă tocmai va ataca Everestul. Celălalt e lung, brunet, în tricou, fumează. Se ceartă violent, subiectul e oricum ceva legat de muzică. Ne văd, zâmbesc brusc amândoi deodată, o uşoară modificare a mediului pare să fi abolit starea de război. Adam ne prezintă, radios ca un soare. Eu sunt eu, ceilalţi doi, în ordinea menţionată, sunt Dănuţ şi Cristi. Ei se îngrijesc de complex. Îi privesc cu un calm din altă lume, nu vreau ca faţa mea să le pună vreo întrebare.

— Auzi, rupe Dănuţ tăcerea, tu să fii cu noi ca fraţii. Suntem de-ai tăi, am fost tot acolo unde ai fost tu. Noi l-am trimis pe nea Lică acolo, că o luase razna. Aşa că nu te emoţiona, ştim tot dinainte.

— Aşa e, adaugă Cristi, ştim al dracu’ de bine prin ce treci, şi noi tot cu noroc am ajuns aici. Da’ o să fie bine, ai să vezi. Nu poate fi rău, oricum.

Într-un soi de repetiţie ireală a celor ce se petreceau la clinică, ne aşezăm la cafele pe banca din faţa hotelului şi Dănuţ se apucă să îşi povestească viaţa. Ca pregătire e inginer, zice el, dar nu a fost niciodată aşa ceva. La început, pe vremea lui Ceauşescu, a fost proiectant. Când cu răscoala, i-a venit mintea la cap şi s-a apucat să facă o firmă. A mers o vreme, el s-a însurat frumos, s-a apucat de băut, a făcut doi copii care acum sunt mari şi nu îl prea bagă în seamă. Firma a căzut, motivele sunt evidente, zice el. Apoi s-a angajat în vânzări. A urcat frumos, a avansat adică, a ajuns chiar director regional la o firmă mare. Băutura a stricat lucrurile. Pe la patruzeci de ani nevasta i-a pus în vedere că divorţează dacă el continuă să bea în halul ăla. Ce hal, ne povesteşte el. Kile de vodcă, lăzi de bere, oceane de coniac, bani aruncaţi la gunoi, ce mai încolo şi-ncoace. A rămas singur, soţia i-a luat apartamentul şi copiii, singura legătură cu familia a fost de atunci încolo pensia alimentară. S-a apucat şi mai tare de băut, sigur, era un maaaare nedreptăţit al sorţii, cum adică, el, Dănuţ, să fie dat afară din casa lui, ţinut departe de copii, el, care muncise o viaţă pentru răsfăţaţii ăia care nici măcar nu îl salută? La un moment dat l-au dat afară direct din funcţia de director, a ajuns fără serviciu. A găsit alt job, l-a băut şi pe ăla, apoi încă unul, tot cu băutura. A venit o zi în viaţa lui când s-a trezit cu picioarele umflate, şchiopătând, într-un oraş de provincie, singur şi bolnav şi fără bani, o minune de viaţă. Citise pe net despre clinică, s-a urcat cu ultimii bănuţi într-un tren şi s-a dus la oamenii ăia la uşă să ceară ajutor. A zis că spală vase, spală pe jos, orice, dar nu are bani şi vrea să se facă bine. L-au primit. Priveşte melancolic către munte, numai el ştie ce vede. A stat la clinică, voluntar, cam o jumătate de an. Apoi a venit aici, are doi ani de când s-a lăsat şi totul e bine, numai copiii ăia… Cu copiii e greu, spune cu năduf. Văd valea prin ochelarii lui, e alungită şi extrem de clară. La fel ca povestea.

O tăcere ne ascunde unii de ceilalţi. Înţeleg că ar trebui să spun ceva, dar aleg să tac şi să privesc valea, calea luminii în care ne aflăm toţi patru. Nea Lică a dispărut şi trebuie să îmi trăiesc viaţa cu câţiva oameni pe care nu îi cunosc, pe unii i-am întâlnit azi pentru prima dată.

Sunt un dependent în recuperare, îmi spune o voce dinăuntrul meu. Şi asta e o parte a destinului meu, să fiu singur până ce nu voi mai fi singur, fără scop şi fără un drum de urmat către acel scop, la infinit. În căutarea unui celălalt care nu are nimic de a face cu propria persoană, nimic. O întreagă aventură.

Îl întreb pe Adam dacă pot să iau cărţi din biblioteca lui nea Lică, aş vrea totuşi să mai citesc ceva din când în când. Şi azi aş vrea să fiu singur, să mă acomodez cu locul şi cu aerul. Mă conduce, mă priveşte răbdător, când ieşim îmi întinde cheia. Spune că de azi încolo biblioteca e a mea, şi-aşa nu intră nimeni aici. Să ţin eu cheia, e mai uşor aşa.

Mă duc spre Adriana. Picioarele mele merg pe pietriş. Intru în atelier, arunc o privire mesei de tâmplărie. E uzată, dar destul de curată. Aici voi lucra eu deci. Un birou pe măsura oricărei ratări. O masă de lucru, nimic mai mult.

Ies înciudat. Intru în cabană, mă aşez supărat de-a binelea pe un scaun din camera de jos. Fac un inventar sumar al lucrurilor. Chestii de bucătărie şi alte utilaje. O faţă de masă hidos înflorată, o scot repede de pe masă şi o ascund sub canapea.

Scot din rucsac un caiet, încep să schiţez. Un gând aproape de realitate, dar încă gând. Brutal, nedefinit tocmai prin aceasta. Trag draperiile, nu trebuie să fie nimic la lumină deocamdată. Fiecare lucru la timpul lui, fiecare ratare în propria ei consecuţie. Sunt două mâini pe o coală de hârtie. Două mâini care se ajută una pe cealaltă. O simplitate, un fel de trecere din planul natural în cel mai simplu dintre sentimente – prietenia. Aceste două mâini vor fi ocupaţia mea, le voi face în timpul ăsta. Am nevoie de dălţi, nu multe. Două-trei dălţi curbe, două triunghiuri, o daltă dreaptă. Şi un ocean de răbdare.

Las coala deoparte, ajunge cu planurile. Voi mai vedea eu ce e de făcut cu asta. Ca şi de dimineaţă, nu înţeleg nimic din ceea ce se întâmplă. Sunt nervos, frustrat, într-o stare vecină cu nebunia. Îmi e frică de prezent şi îmi e frică de viitor, îmi urăsc trecutul, aproape că nu mă suport. Cum mama dracului am ajuns eu să trăiesc în vârf de munte, într-o cabană, singur? Ăsta e drumul? Păi, atunci nu e bine. Nu e bine deloc. Ca şi acum câteva luni, văd în recuperare o chestiune hidoasă. O hidră. Ceva ce mă devorează de viu, micron cu micron, la rotund. Nu se vede lucrul ăsta, dar eu resimt recuperarea ca pe o mâncărime dată de o chestie care mă mănâncă de viu, încet. O boală de piele, nu ştiu eu cuvinte medicale cu care să definesc asta. Sunt prea prost pentru medicină în general şi prea supărat pentru a căuta poveştii o explicaţie tehnică.

Ca să nu mai vorbim despre vocile astea idioate pe care le tot aud, amintiri parcă, lucruri atât de reale în mintea mea, încât de multe ori mă surprind întorcând capul în direcţia exactă din care se aud acestea. M-am obişnuit eu atât de tare cu singurătatea, încât amintirile devin chestii care ţin de realitate, se aud real?

Urc scara, traversez dormitorul fără să îi arunc măcar o privire, mă aşez pe un fotoliu în balcon, aprind o ţigară, rămân nemişcat. Ştiu că nimeni nu va deranja liniştea asta, timpul s-a oprit în loc. Privesc valea, muntele, pădurea galben-maronie de la baza lui. Suntem în secolul 21, iar eu sunt singur cu un munte şi cu foşnetul abia perceptibil al unui pârâu care nici măcar nu e vizibil.