Graham Greene, Our Man in Havana

Copyright © Verdant S.A. 1958

© 2005, 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

Carte apărută cu acordul COPYRO – Societate de Gestiune Colectivă a Drepturilor de autor

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5200-6

ISBN PDF: 978-973-46-5201-3

ISBN print: 978-973-46-5215-0

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GRAHAM GREENE (1904-1991) a studiat la Balliol College, Oxford. După absolvire a fost, timp de patru ani, redactor la prestigiosul ziar The Times din Londra. Primul său roman, Omul dinăuntru, apare în 1929, dar, deşi cartea este bine primită, succesul şi prestigiul vin odată cu al patrulea roman publicat, Expresul de Stambul, după care Twentieth Century Fox a făcut celebrul film Orient Express. După o călătorie în Liberia, întreprinsă în 1935, autorul britanic, un cinefil împătimit, devine critic de film la prestigioasa publicaţie The Spectator, unde, în 1940, este numit redactor literar. Între 1941 şi 1943, Greene lucrează pentru Foreign Office. Printre cele mai cunoscute romane ale sale inspirate din activitatea în acest domeniu se numără celebrele Omul nostru din Havana (1958) şi Americanul liniştit (1955). Pe lîngă romane, Graham Greene a publicat mai multe volume de nuvele, cărţi de călătorie, piese de teatru şi biografii, a lăsat în urmă sute de eseuri, cronici literare şi de film. A primit două înalte distincţii ale Marii Britanii: The Order of Merit şi Companion of Honour. În 1969 statul francez i-a conferit titlul de Cavaler al Legiunii de Onoare. La Editura Polirom i-au fost traduse pînă în prezent, printre altele, Consulul onorific, Expresul de Stambul, Factorul uman, Brighton Rock, Puterea şi gloria, Ministerul groazei, Patria m-a făcut om, Sfîrşitul unei iubiri, Al zecelea om şi La drum cu mătuşă-mea.

„Şi omul trist e ţinta batjocurilor sale.“

George Herbert¹

1. Poet englez (1593-1633).

Partea întîi

Capitolul 1

1

— Negrul acela de pe stradă, spuse doctorul Hasselbacher privind prin geamul barului, îmi aminteşte de dumneata, domnule Wormold.

Ăsta era doctorul Hasselbacher. După cincisprezece ani de prietenie încă i se mai adresa cu „domnule“. Prietenia lui înainta încet şi sigur, ca un diagnostic stabilit cu deosebită grijă. Pe patul de moarte, cînd avea să-i ia pulsul aproape stins, avea să-i spună, probabil, Jim.

Negrul era orb şi avea un picior mai scurt. Pe cap purta o pălărie veche de fetru, şi prin cămaşa zdrenţuită i se vedeau coastele. Mergea pe marginea trotuarului, dincolo de coloanele galbene şi roz, şi număra, pe arşiţa aceea de ianuarie, fiecare pas pe care-l făcea. Trecînd de Wonder Bar şi îndreptîndu-se spre Virdudes, ajunsese la 1 369. Mergea încet ca să aibă timp să pronunţe un număr atît de mare. „O mie trei sute şaptezeci.“ Era o figură cunoscută prin locurile acelea de prin preajma pieţei Nacional, unde zăbovea cîteodată, oprindu-se din numărat doar atît cît să vîndă un pachet de fotografii pornografice vreunui turist. După aceea îşi relua număratul de unde se oprise, iar seara, ca şi pasagerii plini de energie de la bordul transatlanticelor, ştia pînă la milimetru ce distanţă străbătuse.

— Vorbeşti de Joe? întrebă Wormold. Nu văd nici o asemănare între mine şi el. În afară de faptul că şchiopătează, fireşte.

Şi, instinctiv, se privi rapid în oglinda pe care scria Cerveza Tropical, ca şi cum ar fi fost posibil ca în timpul drumului pe care-l făcuse din oraşul vechi, unde îşi avea prăvălia, şi pînă aici să se fi schimbat într-atîta, încît să arate prăpădit şi negru-n obraz. Dar faţa care-l privea din oglindă era doar puţin cam decolorată din pricina prafului de la lucrările din port. Altminteri, rămăsese aceeaşi, preocupată şi brăzdată de cute, aşa cum arată faţa unui om trecut de patruzeci de ani; mult mai tînără decît a doctorului Hasselbacher, deşi, privind-o, puteai să-ţi dai seama că vioiciunea îi va pieri curînd – o umbră se şi aşternuse pe aceste trăsături, umbra grijilor pe care nu le putea alunga nici un calmant. Negrul dispăru, şchiopătînd, după colţul bulevardului. Strada era plină de lustragii.

— Nu-i vorba de şchiopătat. Chiar nu-ţi dai seama în ce constă asemănarea?

— Nu.

— Negrul are două idei fixe: să-şi facă afacerile şi să-şi numere paşii. Şi, desigur, şi el e tot englez.

— Şi totuşi nu văd...

Wormold se răcorea, bînd, ca în fiecare dimineaţă, un daiquiri. Şapte minute pînă la Wonder Bar, şapte minute înapoi, la prăvălie, şase minute de conversaţie amicală. Se uită la ceas. Îşi dădu seama că întîrziase cu un minut.

— E un om de încredere, te poţi baza pe el, asta-i tot ce voiam să spun, explică doctorul Hasselbacher cu oarecare sîcîială în glas. Ce face Milly?

— Excelent.

Wormold răspundea aşa întotdeauna, dar credea de fiecare dată ce spune.

— Merge pe şaptesprezece, nu-i aşa?

— Da, da. Se uită repede peste umăr, ca şi cum l-ar fi urmărit cineva, şi după aceea din nou la ceas. Vii să bei un pahar cu noi?

— Pînă acuma n-am lipsit niciodată, domnule Wormold. Cine mai vine?

— Cred că n-o să fim decît noi trei. Cooper a plecat în ţară, bietul Marlowe e în spital, iar dintre cei nou-veniţi pe la consulat, Milly n-a prea remarcat pe nimeni. Aşa că o să fim numai noi, familia.

— Sînt onorat să fac parte din familie.

— Ce spui de o masă la Nacional, sau crezi că n-ar fi lucrul cel mai... potrivit?

— Aici nu sîntem în Anglia sau în Germania, domnule Wormold. Fetele cresc repede la tropice.

Oblonul unei ferestre de peste drum scîrţîi, împins de briza uşoară dinspre mare, şi începu să oscileze încolo şi încoace, ca limba unei vechi pendule. Wormold spuse:

— Trebuie să plec.

— Aspiratoarele de praf se descurcă şi fără dumneata, domnule Wormold. Era o zi a adevărurilor neplăcute. Ca şi pacienţii mei, de altfel, adăugă amabil doctorul Hasselbacher.

— Oamenii, vor, nu vor, se-mbolnăvesc, aşa că n-au încotro, te cheamă; de aspiratoare, însă, se pot lipsi foarte bine.

— Le iei totuşi un preţ mai mare decît cel de bază.

— Fireşte, dar din preţul acesta nu capăt decît douăzeci la sută. Şi din douăzeci la sută nu poţi pune prea mare lucru deoparte.

— Asta nu-i o vreme de făcut economii, domnule Wormold.

— Trebuie să fac... pentru Milly. Dacă mi se întîmplă ceva...

— Nimeni nu aşteaptă astăzi prea multe de la viaţă, aşa că n-are rost să-ţi baţi capul.

— Tulburările astea fac mult rău comerţului. Ce rost are să-ţi cumperi un aspirator dacă se întrerupe mereu curentul electric?

— Ţi-aş putea oferi un mic împrumut, domnule Wormold.

— Nu, nu. Nu-i vorba de aşa ceva, ci de lucruri care s-ar putea întîmpla acum sau la anul. Mă îngrijorează ce va fi mai încolo.

— Atunci, nici n-are rost să mai vorbeşti de aşa ceva. Trăim într-o eră atomică, domnule Wormold. Apeşi pe-un buton – poc, bum – şi s-a terminat cu noi. Încă un scotch, te rog!

— Şi mai e şi-o altă poveste. Ştii ce mi-a făcut fabrica? Mi-a trimis un aspirator numit „Pila atomică“.

— Daa? Nu ştiam că ştiinţa a ajuns atît de departe.

— Bineînţeles că n-are nimic de-a face cu energia atomică. I-au spus ei aşa. Anul trecut mi-au trimis aspiratoare „turboreactoare“, anul ăsta „atomice“. Fac să sară siguranţele la fel ca şi celelalte.

— Atunci la ce să-ţi mai baţi capul?

Doctorul Hasselbacher repetă cuvintele acestea ca pe un laitmotiv şi se aplecă peste paharul din faţa lui.

— Nu-şi dau seama că denumiri din astea merg acolo, la ei, în Statele Unite, nu aici, unde clerul ţine tot timpul predici împotriva folosirii greşite a ştiinţei. Duminica trecută am fost cu Milly la Catedrală – ştii cît de mult ţine ea la slujbele astea religioase; crede c-o să mă convertească şi nu m-aş mira să reuşească. Ei, şi cum îţi spuneam, părintele Mendez a vorbit timp de-o jumătate de oră despre efectele exploziei bombei cu hidrogen. „Cei care cred în ceruri, spunea el, s-au apucat să creeze iadul pe pămînt“, chiar aşa zicea, era foarte limpede. Aşa că, luni dimineaţa, cînd a trebuit să aranjez în vitrină noile aparate „Pila atomică“, crezi că treaba asta mi-a făcut mare plăcere? Nu m-ar fi mirat deloc dacă vreunul dintre nebunii ăia de băieţi, care se învîrt pe-acolo, prin cartier, mi-ar fi spart geamul. Ştii, cei din „Acţiunea catolică“, „Regele Cristos“ sau din alte chestii din astea. Nu ştiu cum am s-o scot la capăt cu povestea asta.

— Vinde-i un aspirator din cele noi părintelui Mendez, pentru palatul episcopului.

— El e mulţumit cu „Turboreactorul“, care-i un aparat foarte bun. Nu-i vorbă, că nici ăsta nou nu e mai rău, ba chiar la curăţatul prafului din rafturile cu cărţi e mai bun. Ştii doar că n-aş vinde aparate de proastă calitate!

— Ştiu, domnule Wormold. Nu poţi să-i schimbi cumva numele?

— Nu m-ar lăsa. Sînt mîndri de el. Şi spun că e cea mai grozavă invenţie de la faimoasa „Scutură, mătură, curăţă“. La „Turboreactor“ exista un filtru aşa-zis de purificare a aerului. Nu deranja pe nimeni – dimpotrivă, ideea era bună –, dar ieri îmi intră în prăvălie o femeie, se uită la „Pila atomică“ şi mă întreabă dacă filtrul, aşa cum e, poate neutraliza într-adevăr radioactivitatea din aer şi particulele de stronţiu 90...

— Pot să-ţi dau un certificat medical care să ateste aşa ceva, spuse doctorul Hasselbacher.

— Nu-ţi pasă chiar de nimic, orice s-ar întîmpla?

— Am un mijloc secret de apărare, domnule Wormold. Mă interesează viaţa.

— Şi pe mine, dar...

— Pe dumneata te interesează o persoană sau alta, nu viaţa, şi oamenii mor sau ne părăsesc... iartă-mă, nu mă refeream la soţia dumitale. Dar dacă te interesează viaţa, nu poţi fi niciodată dezamăgit. Mă interesează, de pildă, procesul de fermentare a brînzei. Dezlegi vreodată cuvinte încrucişate, domnule Wormold? Eu da, şi cu cuvintele încrucişate e la fel ca şi cu oamenii: ajungi la capătul lor. Pot dezlega orice careu de cuvinte încrucişate într-o oră, dar în legătură cu procesul de fermentare a brînzei am făcut o descoperire care nu va duce niciodată la vreo concluzie... deşi, fără îndoială, în visurile mele mă gîndesc că odată şi-odată... Cîndva o să-ţi arăt laboratorul meu.

— Trebuie să plec, Hasselbacher.

— Ar fi bine să visezi mai mult, domnule Wormold. În secolul nostru realitatea nu-i un lucru pe care să-l poţi privi în faţă.

2

Cînd ajunse la prăvălie, în strada Lamparilla, Milly nu se întorsese de la pensionul ei de călugăriţe şi, în ciuda celor două persoane pe care le zări prin uşă, prăvălia i se păru pustie. Şi cît de pustie! Şi aşa avea să rămînă pînă la întoarcerea lui Milly. Îşi dădea seama, ori de cîte ori intra în prăvălie, că acest vid n-avea nimic de-a face cu vacuumul din aspiratoarele sale. Nici unul dintre clienţi nu-l putea alunga, şi cu atît mai puţin acela care se afla atunci acolo, prea spilcuit ca să fie din Havana. Stătea şi citea un pliant în limba engleză despre „Pila atomică“ şi, în chip vădit, nu voia să-i dea nici cea mai mică atenţie vînzătorului din prăvălie. Lui Lopez, un om nu prea răbdător, nu-i plăcea să-şi piardă altfel timpul decît citind ediţia spaniolă a revistei Confidential, aşa că se uita la străin şi nu făcea nimic ca să-i atragă atenţia.

— Buenos días, spuse Wormold.

Obişnuia să nu aibă prea mare încredere în străinii care-i intrau în prăvălie. Acum zece ani mai venise unul. Părea să fie un client oarecare, dar îl făcuse, cu o candoare nemaipomenită, să cumpere o pielicică de miel pentru lustruitul automobilului. Acela fusese un impostor abil, dar nimeni n-ar fi putut semăna mai puţin a cumpărător de aspiratoare de praf ca omul de acum. Înalt şi elegant, într-un costum tropical gri-deschis, purtînd o cravată excentrică, aducea cu el briza plajelor la modă şi mirosul de piele specific cluburilor selecte. Te aşteptai să spună: „Ambasadorul vă primeşte imediat“. Puteai fi sigur că de ţinuta lui avea grijă întotdeauna altcineva – oceanul sau valetul.

— Mi-e teamă că nu vorbesc păsăreasca asta. răspunse străinul. Cuvîntul acesta argotic ales îi pătase parcă costumul, era ca o urmă de ou rămasă după micul dejun. Sînteţi englez, nu-i aşa?

— Da, sînt englez.

— Vreau să spun cu adevărat englez, englez cu paşaport şi cu tot ce trebuie...

— Desigur, dar de ce?

— Îţi face plăcere să ai de-a face c-o firmă englezească. Ştii cum stai, sper că înţelegeţi ce vreau să spun.

— Cu ce vă pot fi de folos?

— Hm, mai întîi aş vrea să mă uit, să văd ce mai e pe aici. Vorbea ca şi cum s-ar fi aflat într-o librărie. Pe băiat n-am reuşit să-l fac să înţeleagă asta.

— Vă uitaţi după un aspirator?

— Nu tocmai.

— Vreau să spun, aveţi intenţia să vă cumpăraţi unul?

— Chiar aşa, bătrîne, ai ghicit.

Wormold avu impresia că străinul folosea înadins tonul acesta fiindcă i se părea că merge cu prăvălia – culoarea specifică pentru strada Lamparilla –, altminteri dezinvoltura nu prea se potrivea cu costumul. Trebuie să-ţi schimbi şi înfăţişarea, ca să poţi folosi cu succes metoda Sfîntului Pavel: să fii altfel cu fiecare om în parte.

Wormold răspunse cu vioiciune:

— N-aţi putea alege unul mai bun ca „Pila atomică“.

— Văd că aveţi şi „Turboreactor“.

— E foarte bun şi acesta. Aveţi un apartament mare?

— Păi, nu tocmai.

— Vedeţi, aspiratorul acesta are două feluri de perii, asta-i pentru ceruitul şi cealaltă e pentru lustruitul parchetului... sau nu, mi se pare că e tocmai invers. „Turboreactorul“ funcţionează cu aer comprimat.

— Şi cum vine asta?

— Păi cum, nu ştiţi, aşa... adică... exact cum v-am spus, cu aer comprimat.

— Da’ piesa aceea nostimă... la ce foloseşte?

— Acela e un comutator cu două faze, pentru covoare.

— Nu mai spune?! Grozav de interesant. Da’ de ce cu două faze?

— Pentru bătut şi scuturat.

— La toate se gîndesc, observă străinul. Bănuiesc că vindeţi multe aspiratoare de tipul acesta.

— Sînt singurul lor reprezentant de aici.

— Am impresia că toţi oamenii mai importanţi socotesc de datoria lor să-şi cumpere cîte o „Pilă atomică“.

— Sau un „Turboreactor“.

— Şi instituţiile de stat?

— Desigur. Dar de ce?

— Dacă-i bun pentru o instituţie de stat, ar trebui să fie bun şi pentru mine.

— Poate că aţi prefera modelul „Piticul fără grijă“.

— Cum fără grijă?

— Numele întreg sună aşa: „Aspiratorul cu aer comprimat, pentru gospodării mici «Piticul fără grijă»“.

— Tot cu aer comprimat?

— Nu ţine de mine.

— Nu te enerva, bătrîne.

— Personal mi-e silă de cuvintele „Pila atomică“, se aprinse Wormold.

Era profund tulburat. Îi trecuse prin minte că străinul ar putea fi vreun inspector trimis de la centru, de la Londra sau New York. În cazul acesta aveau să afle de la el care-i purul adevăr.

— Înţeleg ce vrei să spui. N-au ales un nume prea fericit. Spune-mi, vă ocupaţi şi de întreţinerea aparatelor?

— Desigur. Le facem controlul trimestrial. În perioada prevăzută în garanţie, gratuit.

— Vreau să zic dumneata personal?

— Nu, îl trimit pe Lopez.

— Băiatul acela ursuz?

— Eu nu prea mă pricep la mecanică. Cum pun mîna pe vreunul din aparatele astea, cum încetează să mai funcţioneze.

— Nu şofezi?

— Ba da, dar cînd se strică ceva, repară fiică-mea totul.

— A, da, fiica dumitale. Unde-i acuma?

— La şcoală. Să vă arăt cum funcţionează acest cuplaj rapid.

Dar cînd încercă să facă demonstraţia, cuplajul se încăpăţînă, bineînţeles, să nu meargă. Împinse, trase.

— E defect, spuse el enervat.

— Îmi dai voi să-ncerc şi eu? îl întrebă străinul.

Şi cuplajul funcţionă ca uns.

— Ce vîrstă are fiica dumitale?

— Şaisprezece ani, îi răspunse Wormold supărat pe el însuşi că-i răspunde.

— Ei, şi acum trebuie să plec, spuse străinul. Mi-a făcut plăcere.

— N-aţi vrea să vedeţi cum funcţionează aspiratoarele? Lopez vă poate face o demonstraţie pe loc.

— Deocamdată nu. Sper să vă mai văd... aici sau în altă parte, spuse omul cu o vagă şi insolentă certitudine.

Şi, înainte ca Wormold să-i poată da o carte de vizită cu adresa prăvăliei, ieşi. În piaţeta din capul străzii dispăru în mulţimea de proxeneţi şi vînzători de lozuri, care umpleau străzile Havanei la ora prînzului. Lopez spuse:

— N-avea nici cea mai mică intenţie să cumpere ceva.

— Atunci ce-a vrut?

— Cine ştie? M-a privit multă vreme prin vitrină. Cred că dacă n-aţi fi venit, mi-ar fi cerut în cele din urmă să-i găsesc o fată.

— O fată?

Se gîndi la ziua aceea, de acum zece ani, şi apoi, cu stînjeneală, la Milly, şi îşi dori ca străinul să nu-i fi pus atîtea întrebări. Şi în acelaşi timp îşi mai dori ca, de data aceasta, cuplajul rapid să fi funcţionat, într-adevăr, rapid.