John Steinbeck, The Winter of Our Discontent

Copyright © John Steinbeck, 1961

Copyright renewed Elaine Steinbeck, Thom Steinbeck, and John Steinbeck IV, 1989

All rights reserved

© 2004, 2014, 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6200-5

ISBN PDF: 978-973-46-6201-2

ISBN print: 978-973-46-6117-6

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă: Marion Post Wolcott (1910-1990), Centrul oraşului minier Osage, Virginia de Vest, 1938, Biblioteca Congresului SUA

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

JOHN ERNST STEINBECK s-a născut la 27 februarie 1902, în Salinas, California. Între 1918 şi 1925 urmează, cu întreruperi, cursurile Universităţii Stanford. După ce mai multe schiţe îi sînt respinse, Steinbeck debutează în 1929 cu un roman, Cupa de aur, al cărui protagonist este piratul Henry Morgan. În 1932 publică volumul de nuvele Păşunile Raiului, inspirat din viaţa fermierilor din Valea Salinas. Un an mai tîrziu îi apare romanul Către un zeu necunoscut, iar în 1935, Cartierul Tortilla, urmat de Bătălia (1936) şi clasicul Şoareci şi oameni (1937), ecranizat în repetate rînduri. În 1938 vede lumina tiparului volumul de nuvele Valea lungă. Pentru Fructele mîniei (1939) i se decernează Premiul Pulitzer. În următoarele două decenii publică Nopţi fără lună (1942), Strada Sardinelor (1945), Autobuzul rătăcit (1947), Perla (1947), La răsărit de Eden (1952), cartea sa cea mai îndrăgită, Joia dulce (1954), Scurta domnie a lui Pépin al IV-lea (1957) şi Iarna vrajbei noastre (1961). În 1962, în urma unui lung periplu prin patruzeci de state americane în compania căţelului său, Charley, scrie volumul Eu şi Charley descoperim America. În acelaşi an i se decernează Premiul Nobel pentru literatură. John Steinbeck a mai scris eseuri (America şi americanii), reportaje, scenarii de film (printre acestea numărîndu-se şi celebrul Viva Zapata!). A încetat din viaţă la 20 decembrie 1968.

Pentru Beth, sora mea, a cărei flacără continuă să strălucească.

Cititorii care caută să identifice personajele fictive şi locurile descrise în roman ar trebui mai degrabă să-şi examineze propriile comunităţi şi să-şi cerceteze propriile inimi, pentru că această carte vorbeşte despre o bună parte a Americii din ziua de azi.

Partea întîi

Capitolul I

Cînd dimineaţa aurie de aprilie o trezi din somn pe Mary Hawley, ea se răsuci spre bărbatu-său şi-l văzu cum, cu două degete vîrîte în gură, se strîmba la ea, făcîndu-şi un bot de broască.

— Eşti un caraghios, Ethan, tu ai geniul comicului, zise ea.

— Spune-mi, domnişoară Şoricel, n-ai vrea să te măriţi cu mine?

— Te-ai trezit pus pe glume?

— Anul bun se cunoaşte după prima lui zi, iar ziua bună, de dimineaţă.

— Se pare că da. Ştii că azi e Vinerea Mare?

El spuse cu o voce cavernoasă:

— Scîrbele de romani încep să-şi concentreze soldaţii la poalele Golgotei.

— Nu-ţi bate joc de cele sfinte! Crezi că Marullo o să te lase să închizi prăvălia la unsprezece?

— Puişorule scump, Marullo e şi catolic, şi macaronar. Probabil că nici n-o să se-arate pe la prăvălie. Am să ţin închis de la amiază pînă se termină execuţia.

— Vorbeşti ca pelerinii¹. Nu-i frumos.

— Aiurea, gîndăcelule! Asta vine din familia maică-mii; aşa vorbesc piraţii. Şi, de altfel, chiar a fost o execuţie, ştii asta.

— Nu erau piraţi. Chiar tu mi-ai spus că erau vînători de balene şi că posedau documente în regulă de la… cum îi zice, Congresul Continental.

— Corăbierii atacaţi de ei îi credeau piraţi. Iar soldaţii romani credeau că e vorba de o execuţie.

— Te-am enervat. Îmi placi mai mult cînd faci pe prostu’.

— Chiar sînt prost. O ştie toată lumea.

— Întotdeauna mă iei peste picior. Dar ai tot dreptul să fii mîndru; gîndeşte-te şi tu: să ai, într-o singură familie, şi strămoşi pelerini, şi căpitani de baleniere!

— Crezi că ei ar fi?

— Ce vrei să spui?

— Oare ei, măreţii mei strămoşi, ar fi mîndri văzîndu-l pe urmaşul lor ajuns un prăpădit de băiat de prăvălie, într-o băcănie nenorocită, ţinută de un macaronar, în oraşul pe care ei îl stăpîneau odinioară?

— Dar tu nu eşti băiat de prăvălie. Eşti un fel de administrator. Tu ţii contabilitatea, tu depui banii la bancă şi tot tu faci comenzile de mărfuri.

— Desigur. Şi tot eu sînt cel care mătură, cară gunoiul, bate temenele în faţa lui Marullo, iar dacă aş fi un afurisit de motan, ar trebui să prind şi şoarecii din prăvălia lui.

Ea îl îmbrăţişă.

— Hai să nu ne mai gîndim la asta. Dar, te rog, nu mai vorbi urît în Vinerea Mare. Te iubesc.

— Bine, zise el după un timp. Toate spun la fel. Dar să nu-ţi închipui că asta îţi dă dreptul să te tolăneşti goală-puşcă lîngă un bărbat însurat.

— Voiam să-ţi vorbesc despre copii.

— Ce-i cu ei, au ajuns la puşcărie?

— Uite, iar spui prostii. Poate c-ar fi mai bine să-ţi vorbească ei.

— Şi de ce nu tu?

— Margie Young-Hunt o să-mi ghicească azi din nou.

— În cărţi? Cine mai e şi Margie Young-Hunt asta şi ce învîrteşte? Văd că toţi curtezanii de la noi…

— Să ştii, dacă aş fi geloasă… Se zice că atunci cînd un bărbat pretinde că nu a observat o fată frumoasă…

— Fată, aia? A avut doi bărbaţi pînă acum.

— Al doilea a murit.

— Vreau să mănînc. Tu crezi în aiurelile alea cu ghicitul?

— Margie mi-a ghicit în cărţi despre frate-meu. Cineva apropiat şi drag – aşa mi-a spus.

— Cineva care îmi e apropiat şi drag o să primească vreo două la spate, dacă nu se mişcă mai repede…

— Mă duc… Vrei ouă?

— Cred că da. De ce s-o fi zicînd Vinerea Mare? De ce e „mare“?

— Of! suspină ea. Te ţii numai de glume!

Cînd Ethan Allen Hawley se aşeză la masa de lîngă fereastră, în bucătărie, cafeaua era pregătită, iar ouăle aşezate într-un castronaş, alături de pîinea prăjită.

— Mă simt grozav de bine, zise el. De ce s-o fi zicînd Vinerea Mare?

— Pentru că e primăvară, răspunse ea de lîngă aragaz.

— Vinerea primăverii?

— Febra primăverii. S-or fi trezit copiii?

— N-aş crede. Ai naibii leneşi. Ce-ar fi să-i trezim şi să le tragem vreo cîteva curele?

— Vorbeşti îngrozitor cînd faci pe nebunul. Vii acasă între douăsprezece şi trei?

— Nţ.

— De ce nu?

— Din cauza femeilor. O să le strecor pe furiş în prăvălie. Poate pe Margie aia…

— Ethan, nu vorbi aşa. Margie mi-e prietenă bună. E-n stare să-şi dea şi cămaşa de pe ea pentru noi.

— Zău? Da’ de unde şi-a luat cămaşă?

— Iar vorbeşti ca pelerinii.

— Pun pariu pe ce vrei tu că eu şi ea sîntem rude. În vinele ei curge sînge de pirat.

— Of! Iar vorbeşti prostii. Uite lista. I-o vîrî în buzunarul de la piept. E cam lungă, dar nu uita că vine Paştele; şi adu-ţi aminte că îmi trebuie două duzini de ouă. Vezi că întîrzii.

— Ştiu. Se poate să piardă Marullo cîţiva cenţi la vînzare? Da’ de ce două duzini?

— Ca să le vopsim. Allen şi Mary Ellen vor neapărat. Ar fi bine să pleci.

— Bine, gîndăcelule, dar mai întîi dă-mi voie să mă duc pînă sus, la Allen şi Mary Ellen, să le trag o mamă de bătaie.

— Eth, îi răsfeţi în ultimul hal. Ştii şi tu asta.

— Rămîi cu bine, o, navă-amiral, zise el şi, trîntind uşa cu geam, păşi afară, în dimineaţa verde-aurie.

Se întoarse o clipă în loc să privească frumoasa casă bătrînească, casa tatălui şi străbunicului său, cu lemnăria vopsită în alb, cu fereastră în evantai deasupra uşii de la intrare, cu ornamente în stil Robert Adam şi cu o mică terasă în dreptul ferestrei de la etaj. Casa era înconjurată de o grădină mare, plină de verdeaţă, cu lilieci centenari, groşi în trunchi cît un om, încărcaţi de boboci. Pe Elm Street, ulmii îşi uneau coroanele deasupra capului, iar mugurii lor tineri, gata să crape, îi îmbrăcau într-un galben proaspăt. Soarele tocmai se arăta deasupra clădirii băncii, reflectîndu-se în cisterna de gaze şi stîrnind, dinspre bătrînul port, miros de alge şi sare.

La această oră matinală, pe Elm Street se afla o singură fiinţă, cîinele domnului Baker, bancherul, setterul roşcat Red Baker, care se mişca încet şi cu demnitate, oprindu-se din cînd în cînd la cîte un ulm, ca să adulmece lista trecătorilor.

— Bună dimineaţa, domnule! Numele meu e Ethan Allen Hawley. V-am mai întîlnit pe cînd stăteaţi cu piciorul ridicat.

Red Baker se opri, mulţumind pentru salut cu o mişcare domoală a cozii pufoase.

Ethan continuă:

— Tocmai îmi admiram casa. Ştiau să construiască pe vremuri, nu glumă.

Red îşi înălţă capul şi, cu unul dintre picioarele dinapoi, se scărpină tacticos pe la coaste.

— Şi de ce nu? Aveau doar bani berechet. Aveau şi grăsime de balenă din şapte mări şi spermanţet. Ştiţi ce e acela spermanţet?

Red scoase un mic scheunat.

— Văd că nu ştiţi. Este o grăsime uşoară, cu miros delicat de trandafir, şi se extrage din capul caşalotului. Vă dau un sfat, citiţi Moby Dick.

Setterul ridică piciorul în dreptul stîlpului de fontă de care se leagă caii, de la marginea rigolei.

Întorcîndu-se să plece, Ethan mai spuse peste umăr:

— Şi faceţi-i o recenzie. I-aţi putea da lecţii şi fiului meu, care nu ştie nici măcar cum se scrie spermanţet, darămite altceva.

Două cvartale mai departe de casa bătrînească a lui Ethan Allen Hawley, Elm Street dă în High Street. Cam pe la jumătatea primului cvartal, un cîrd gălăgios de vrăbii se ciorovăia pe iarba proaspătă din faţa casei Elgarilor. Nu se jucau, ci se tăvăleau una pe alta, se jumuleau, îşi scoteau ochii cu atîta ferocitate, şi atît de zgomotos, încît nici nu-l văzură pe Ethan apropiindu-se. El se opri să privească bătălia.

— Păsărelele trăiesc în armonie, în cuibuşoare, le zise el. De ce n-am putea trăi şi noi la fel, oare? Uite tîmpenii de genu’ ăsta ar trebui să vă dea de gîndit. Măi, puştoaicelor, nu vă puteţi înţelege nici măcar într-o dimineaţă frumoasă ca asta. Şi sfîntul Francisc, care a fost drăguţ cu nişte monstruleţi ca voi… Ştergeţi-o! Alergă spre ele să le împrăştie, iar vrăbiile se ridicară cu un fîlfîit uşor de aripi, jelindu-se amarnic, cu glasuri piţigăiate. Am să vă spun doar atîta, zise Ethan în urma lor: La amiază, soarele se va întuneca şi bezna va coborî pe pămînt, şi teama o să vă cuprindă.

Se întoarse pe trotuar şi-şi continuă drumul.

Casa veche a familiei Phillips, care se afla în cvartalul următor, devenise pensiune. Joey Morphy, casier la First National Bank, tocmai ieşea pe uşă, scobindu-se în dinţi. Îşi potrivi vesta şi îi zise lui Ethan:

— Bună! Tocmai mă gîndeam să trec pe la dumneata, domnule Hawley.

— De ce s-o fi zicînd Vinerea Mare?

— Vine din latineşte, zise Joey. De la marus, marilius, marum, care înseamnă „infect“.

Joey avea o figură de cal şi zîmbea ca un cal: buza superioară, mai lungă, i se ridica, dezvelind nişte dinţi mari şi lătăreţi. Joseph Patrick Morphy, Joey Morphy, zis Joey-Băiatul sau pur şi simplu „Morph“, era un tip cu adevărat popular, deşi nu locuia decît de cîţiva ani în New Baytown. Era glumeţ şi proceda ca un jucător de pocher, îşi „fila“ glumele, în schimb necheza la glumele altora, fie că le mai auzise înainte sau nu. Deştept tip, Morph ăsta, cunoştea toate dedesubturile, despre orice şi oricine – de la mafie la Mountbatten –, dar vorbea despre ele cu o anumită inflexiune a vocii, aproape ca şi cînd ar pune întrebări. Acest fel de a vorbi îi dădea un aer de bonomie care îl transforma pe interlocutor într-un complice cu dreptul de a povesti şi altora cele auzite, ca şi cum i s-ar fi întîmplat chiar lui. Joey era un specimen extraordinar: practica jocurile de noroc, dar nimeni nu-l văzuse vreodată făcînd vreun pariu; era un contabil bun şi un casier minunat. Domnul Baker, preşedinte la First National Bank, avea o încredere desăvîrşită în Joey, lăsînd pe mîna lui mai toate treburile. Morph cunoştea foarte bine pe toată lumea, dar nu se adresa niciodată oamenilor pe numele mic. Ethan era „domnul Hawley“. Margie Young Hunt era, pentru Joey, „doamna Young-Hunt“, deşi umbla zvonul că se culcă cu ea. Nu avea familie, nu avea legături şi locuia singur în două odăi, cu baie separată, în vechea casă Phillips, iar masa şi-o lua aproape întotdeauna la braseria Foremaster Grill and Bar. Trecutul lui, în munca de casier, era bine cunoscut domnului Baker şi membrilor consiliului. Era un trecut imaculat, dar Joey-Băiatul avea un fel de a depăna poveşti care se întîmplaseră altcuiva în aşa fel încît te făcea să bănuieşti că, de fapt, i se întîmplaseră chiar lui; şi dacă acesta era adevărul, atunci chiar că văzuse multe în viaţă! Pentru că nu se grozăvea cu toate astea, oamenii îl îndrăgeau şi mai mult. Unghiile îi erau foarte îngrijite, se îmbrăca bine şi cu gust, purta întotdeauna cămaşă curată şi pantofi bine lustruiţi.

Cei doi bărbaţi porniră împreună pe Elm Street, spre High Street.

— Voiam să te întreb ceva. Eşti cumva rudă cu amiralul Hawley?

— Poate vrei să spui amiralul Halsey? îl întrebă Ethan. Am avut în familia noastră o mulţime de căpitani, dar n-am auzit niciodată de vreun amiral.

— Mi s-a spus că bunicul dumitale a fost căpitan de balenieră. Cred că de-aia l-am asociat în mintea mea cu amiralul.

— Un oraş ca ăsta îşi are legendele lui, spuse Ethan. Tot aşa se spune că bunicii lui taică-meu au cam fost piraţi pe vremuri, iar familia maică-mii a venit pe Mayflower.

— Ethan Allen! Dumnezeule, zise Joey, eşti rudă cu el?

— Poate. Probabil, răspunse Ethan. Ce mai zi… ai mai văzut o asemenea frumuseţe? De ce voiai să vii la mine?

— A, da. Îmi închipui că ţii prăvălia închisă între douăsprezece şi trei. Ai putea să-mi pregăteşti, pe la unsprezece jumătate, vreo două sendvişuri? M-aş repezi să le iau. Şi o sticlă de lapte.

— Banca nu închide?

— Banca, da. Dar eu, nu. Micul Joey va rămîne înăuntru, înlănţuit de registre. La sfîrşitul unei astfel de săptămîni vin toţi, cu căţel, cu purcel, să-şi încaseze cecurile.

— Nu m-am gîndit la treaba asta, zise Ethan.

— Aşa e întotdeauna de Paşte, de Aniversarea Războiului Civil, de 4 Iulie, de Ziua Muncii – ori de cîte ori sînt sărbători la sfîrşit de săptămînă. Dac-aş vrea să dau o spargere, aş face-o într-una din sărbătorile astea. Banii aşteaptă gata pregătiţi.

— Joey, ai avut vreodată de-a face cu vreun spărgător de bănci?

— Nu. Dar am un prieten care a trecut prin aşa ceva de două ori.

— Şi ce spunea?

— Spunea că i-a fost frică. A făcut tot ce i-au ordonat. S-a lungit pe jos şi i-a lăsat să-şi facă mendrele. Spunea că banii erau asiguraţi mai bine decît el.

— Vin eu să-ţi aduc sendvişurile, după ce închid prăvălia. Am să bat la uşa din spate. Ce fel de sendvişuri vrei?

— Nu te deranja, domnule Hawley. Am să mă reped eu pe alee. Aş vrea unul cu şuncă şi unul cu brînză, pe pîine de secară, cu salată şi maioneză, şi poate şi o sticlă de lapte şi una de Coca-Cola, pentru mai tîrziu.

— Avem nişte salam a-ntîia – ideea lui Marullo.

— Nu, mulţumesc. Cum mai rezistă mafia asta întruchipată într-un singur om?

— Cred că bine.

— Chiar dacă nu te impresionează banii, nu poţi să nu admiri cum a reuşit tipul ăsta să facă dintr-o tarabă toată averea pe care-o are acum. E foc de deştept. Lumea habar n-are cît a pus deoparte. Poate că n-ar trebui să-ţi spun asta tocmai eu, un om al băncii.

— Nici nu mi-ai spus.

Ajunseră în colţul unde Elm Street o coteşte spre High Street. Se opriră automat şi se întoarseră să privească mormanul de cărămizi trandafirii şi de mortar, ce mai rămăsese din vechiul Hotel al Golfului, care era acum dărîmat pentru a face loc unui nou magazin Woolworth. Buldozerul vopsit în galben şi macaraua înaltă ce punea în mişcare gigantica bilă pentru demolări şedeau nemişcate, în faptul dimineţii, ca nişte animale de pradă în aşteptare.

— Întotdeauna mi-am dorit să conduc o asemenea maşină, spuse Joey. Cred că-i grozav să repezi bila aia şi să vezi cum se prăbuşeşte un perete întreg.

— Am văzut destule prăbuşindu-se în Franţa, zise Ethan.

— Da. Numele dumitale e înscris pe monumentul de pe faleză.

— I-au prins vreodată pe spărgătorii ăia de care povestea prietenul dumitale?

Ethan era convins că prietenul acela era de fapt Joey însuşi. Oricine ar fi fost sigur de asta.

— O, desigur. I-au prins ca pe şoareci. Asta pentru că hoţii norocoşi nu sînt şi deştepţi. Dacă Joey-Băiatul ar scrie o carte despre cum trebuie dată o spargere la bancă, sticleţii n-ar mai reuşi să prindă pe nimeni.

Ethan rîse.

— Ce-ai scrie?

— Am o sursă, domnule Hawley. Citesc ziarele. Şi-am cunoscut foarte bine pe unul care a fost în poliţie. Vrei să-ţi ţin o conferinţă de doi dolari?

— Doar de vreo şaptezeci şi cinci de cenţi. Trebuie să deschid prăvălia.

— Doamnelor şi domnilor, începu Joey. Mă aflu astăzi aici… Nu, uite! Cum sînt prinşi spărgătorii de bănci? Întîi: au cazier, au mai fost prinşi înainte. Al doilea: încep să se încaiere pentru bani, şi unul dintre ei îi toarnă. Al treilea: damele. Ei nu se pot lipsi de femei. Şi asta ne duce la punctul patru: trebuie să cheltuiască banii. Dacă urmăreşti banii zvîrliţi pe piaţă, ajungi să dai de hoţi.

— Deci care e metoda dumneavoastră, domnule profesor?

— E simplă ca bună ziua. Procedeul exact invers: să nu spargi o bancă dacă ai mai fost prins sau dacă ai cazier. Nu-ţi lua complici – fă totul singur şi taci chitic. Uită că există femei. Şi nu cheltui banii. Pune-i bine, poate chiar pentru ani de zile. La un moment dat, cînd ai vreun pretext să afirmi că ai bani, scoate-i la iveală cîte-un pic, cîte-un pic şi investeşte-i. Nu arunca cu banii.

— Şi ce se întîmplă dacă hoţul e recunoscut?

— Dacă-şi acoperă faţa şi nu vorbeşte, cine poate să-l recunoască? Ai citit vreodată descrierile martorilor oculari? Sînt absolut haotice. Prietenul meu, poliţistul, mi-a povestit că uneori, cînd era şi el introdus în rînd, printre suspecţi, oamenii îl arătau mereu pe el, jurînd pe ochii din cap că el e făptaşul. Îmi datorezi şaptezeci şi cinci de cenţi.

Ethan se scormoni prin buzunare.

— Îţi rămîn dator.

— Am să-i scad din costul sendvişurilor, zise Joey.

Cei doi traversară High Street şi intrară pe aleea care făcea unghi drept pe partea opusă. Joey intră pe uşa din dos de la First National Bank, de cealaltă parte a aleii, iar Ethan deschise uşa băcăniei lui Marullo.

— Cu şuncă şi cu brînză? îi strigă el lui Joey.

— Pe pîine de secară. Cu salată verde şi maioneză.

Un strop de lumină, cenuşie din pricina ferestrei zăbrelite, murdare, pătrundea, din aleea îngustă, în magazie. Ethan se opri în încăperea prost luminată, căptuşită pînă la tavan cu rafturi pe care stăteau înghesuite cutii de lemn şi de carton, conserve de fructe, legume, peşte, carne şi brînză. Începu să adulmece aerul, vrînd să-şi dea seama dacă nu cumva se simt urme de şoareci printre mirosurile ce răzbeau din făină, din fasolea şi mazărea uscată; adulmecă mirosul de hîrtie şi de cerneală al cutiilor cu cereale, izul iute, bogat al brînzeturilor şi cîrnaţilor, aroma grea a şuncilor şi slăninei, mirosul de fermentaţie ce venea de la cotoarele de varză, frunzele de salată verde şi resturile de sfeclă din tomberoanele aşezate lîngă uşa din dos. Nesimţind mirosul rînced-amar de şoarece, deschise din nou uşa şi împinse tomberoanele în alee. O pisică cenuşie se repezi să intre, dar el o goni.

— Nu, n-ai voie, îi zise pisicii. Şoareci şi şobolani sînt gratis pentru motani, dar tu te-ntinzi la cîrnaţi. Şterge-o! Mă auzi? Şterge-o!

Pisica îşi lingea o lăbuţă trandafirie, pe care o ţinea îndoită, dar, la al doilea „şterge-o“, porni cu coada drept în sus şi dispăru după gardul de scînduri din spatele băncii.

— Probabil că ăsta-i un cuvînt vrăjit, zise Ethan cu voce tare.

Se întoarse în magazie şi închise uşa în urma lui.

Străbătu apoi încăperea plină de praf şi ajunse la uşa batantă a băcăniei, dar se opri, auzind dinspre toaletă cum se scurgea o şuviţă de apă. Deschise uşa de placaj, aprinse lumina şi trase apa. Apoi deschise uşa mare a prăvăliei, cu un ochi de geam acoperit cu o plasă de sîrmă, şi o propti cu un butuc de lemn pe care-l potrivi cu vîrful piciorului.

Prăvălia era scăldată într-o lumină verzuie din cauza obloanelor trase peste ferestrele largi din faţă. Şi aici erau rafturi pînă la tavan, pline cu alimente, în cutii de conservă strălucitoare, sau în borcane de sticlă frumos aranjate – o adevărată bibliotecă gastronomică. Într-o parte era tejgheaua, casa de marcat, pungi, sfoară şi acea minune de oţel inoxidabil şi email alb: vitrina frigorifică, în care bîzîia pentru sine compresorul. Ethan apăsă pe un comutator şi mezelurile, brînzeturile, cîrnaţii, cotletele, hălcile de carne şi peştele fură inundate de o lumină albăstruie, rece, de neon. O lumină reflectată, ca de biserică, umplu prăvălia; o lumină difuză, de catedrală, ca la Chartres. Ethan se opri locului să admire priveliştea: tuburile de orgă ale conservelor de tomate, paraclisele de măsline şi borcane de muştar, sutele de sarcofage ovale din cutii de sardele.

— Unimum et unimorum, intonă pe un ton nazal, ca de litanie. Uni unişoarece quod unigîndac in omnem unim, domine – ahhmen, cîntă el. Şi parcă o auzea pe nevastă-sa comentînd: „Asta-i o prostie, şi-afară de asta, ai putea să jigneşti pe cineva. Nu trebuie să-i jigneşti pe oameni în sentimentele lor“.

Băiat de prăvălie într-o băcănie – în băcănia lui Marullo – el, bărbat cu nevastă şi doi copii dragi! Cînd mai rămîne singur, cînd mai poate fi singur? Ziua clienţii, seara nevasta şi copilaşii; noaptea nevasta, ziua clienţii, seara nevasta şi copiii.

— La baie, acolo sînt singur, zise Ethan cu voce tare, şi acum, pînă nu deschid taraba.

O, clipe întunecate, moscate, înmiresmate, pline de fleacuri şi dezordine – clipe delicioase.

— Ale cui sentimente le jignesc acum, draga mea? se adresă nevesti-sii. Aici nu e nimeni, nu există sentimentele nimănui. Sînt numai eu şi cu unimum unimorum-ul meu, pînă cînd… pînă cînd am să deschid blestemata aia de uşă de la intrare.

Dintr-un sertar din spatele tejghelei, de lîngă casă, scoase un şorţ curat şi-l despături, îi desfăcu băierile, pe care şi le trecu de două ori în jurul mijlocului său subţire, legîndu-le la spate.

Şorţul era lung, îi venea pînă la jumătatea fluierului piciorului. Ridică mîna dreaptă, cu palma uşor arcuită şi începu să declame:

— Luaţi aminte la mine, o, voi compoturi de pere, murături şi castraveciori… „De cum s-a luminat de ziuă, întrunitu-s-au bătrînii poporului, marii preoţi şi scribii, şi dusu-l-au pe El în faţa sfatului lor“… de cum s-a luminat de ziuă. Începeau să lucreze dis-de-dimineaţă, gagiii, ai? Nu-şi pierdeau vremea. Ia să vedem, cum e mai departe? „Şi era cam într-al şaselea ceas al zilei“ – adică era, probabil, douăsprezece – „cînd s-a lăsat o beznă adîncă peste tot pămîntul, pînă la ceasul al nouălea. Iară soarele s-a întunecat“. De ce îmi aduc oare aminte de asta? Doamne, Dumnezeule, cît de mult timp i-a trebuit ca să moară – groaznic de mult timp. Lăsă să-i cadă mîna de-a lungul trupului şi privi întrebător la rafturile încărcate, ca şi cum i-ar fi putut da un răspuns. Acum nu-mi vorbeşti, Mary, găluşca mea! Eşti tu una dintre fiicele Ierusalimului? „Nu mă plîngeţi pe mine“, zis-a El. „Plîngeţi-vă pe voi şi pe copiii voştri… Căci dacă ei fac astfel cu un copac verde, ce vor face cu unul uscat?“ Şi acuma mă dă gata. Mătuşa Deborah nici n-a bănuit cît de adînc îmi va intra în suflet. Dar încă n-a sunat ceasul al şaselea – încă nu.

Trase obloanele verzi de la ferestrele cele mari zicînd: „Intră, lumină a zilei!“ Descuie uşa dublă din faţă, prevăzută cu bare de fier. „Intră, lume.“ O împinse şi o fixă în cîrlige. Soarele dimineţii se oglindea în pavaj, ca întotdeauna, căci în aprilie soarele răsărea tocmai din punctul unde High Street dădea în golf. Ethan se întoarse la toaletă, de unde scoase o mătură, ca să măture trotuarul.

O zi, o zi lungă cît o viaţă, are nu una, ci mai multe înfăţişări. Ea se schimbă nu numai prin creşterea luminii pînă la zenit şi prin descreşterea ei, ci şi în ţesătura intimă şi dispoziţie, în tonuri şi semnificaţii, urzite de o mie de factori ce ţin de anotimp, de căldură sau frig, de calm sau de năvala vînturilor, convulsionate de mirosuri, de gusturi, de structura gheţii sau a ierbii, a mugurelui sau frunzei sau a crengilor desfrunzite şi înnegrite. Şi, după cum se schimbă ziua, tot aşa se schimbă şi supuşii ei, gîndaci şi păsări, pisici, cîini, fluturi şi oameni.

Ziua liniştită, clarobscură şi interioară a lui Ethan Allen Hawley se terminase. În timp ce mătura cu mişcări de metronom pavajul în dimineaţa aceea, nu mai era bărbatul care ştia să ţină predici în faţa cutiilor de conserve, care intonase unimum unimorum, nu mai era nici măcar un om copilăros. Cu fiecare mişcare a măturii, el strîngea mucuri de ţigări, ambalaje de gumă de mestecat şi scufii de muguri căzute din copacii polenizaţi şi împingea spre rigolă resturile aduse de vînt, de unde le vor ridica gunoierii, cu maşina lor argintie.

Domnul Baker ieşi, cu pasul demn şi măsurat, din casa sa de pe Maple Street şi se îndreptă spre bazilica de cărămidă roşie a First National Bank. Iar dacă paşii săi nu aveau aceeaşi lungime, faptul se datora, poate, unui reflex al vîrstei prenatale, cînd se ferea să-i rupă maică-sii şira spinării.

— Bună dimineaţa, domnule Baker, spuse Ethan, şi se opri din măturat, ca să nu umple de praf pantalonii impecabili de serj ai bancherului.

— ’Neaţa, Ethan. Frumoasă dimineaţă!

— Frumoasă, răspunse Ethan. Vine primăvara, domnule Baker. Cîrtiţa a avut dreptate şi de data asta.

— A avut, a avut. Domnul Baker făcu o pauză. Voiam să discut cu dumneata, Ethan. Banii pe care i-a primit soţia dumitale prin testamentul fratelui ei… sînt peste cinci mii, aşa e?

— Au rămas şase mii cinci sute, după ce-am plătit impozitele, spuse Ethan.

— Banii zac în bancă. Ar trebui investiţi. Aş vrea să-ţi vorbesc în această chestiune. Banii voştri ar trebui să producă.

— Şase mii cinci sute de dolari nu pot să producă cine ştie ce, domnule. Trebuie să-i păstrăm pentru vreun caz mai grav.

— Nu cred în banii care zac neproductivi, Ethan.

— Dar şi aşa servesc la ceva… Stau şi aşteaptă.

Vocea bancherului deveni glacială.

— Nu înţeleg.

Dar inflexiunea glasului arăta că înţelege şi consideră acest răspuns drept stupid, iar tonul lui strecură în sufletul lui Ethan o amărăciune, şi din amărăciune se născu o minciună.

Mătura desenă o curbă delicată pe pavaj.

— Iată cum stau lucrurile, domnule. Banii ăştia reprezintă o rezervă pentru Mary, dacă mi s-ar întîmpla mie ceva.

— În cazul acesta, ar trebui să-ţi faci, cu o parte din bani, o asigurare pe viaţă.

— Dar banii ne sînt daţi doar în grijă, domnule. Au fost averea fratelui lui Mary. Mama ei mai trăieşte şi poate că o să mai trăiască încă mulţi ani.

— Înţeleg. Bătrînii pot deveni o povară.

— Sau pot să stea pe banii lor de parcă i-ar cloci. În timp ce rostea această minciună, Ethan aruncă o privire pe chipul domnului Baker şi văzu cum, pe deasupra gulerului, se ridica o umbră de roşeaţă. Vedeţi, domnule, dacă aş investi banii lui Mary, i-aş putea pierde, tot aşa cum i-am pierdut şi pe ai mei, şi cum a pierdut şi tata averea.

— Asta a fost cîndva, Ethan… a fost cîndva. Ştiu că v-aţi ars. Dar vremurile s-au schimbat, se ivesc noi ocazii.

— Am avut şi eu ocazii, domnule Baker, am avut mai multe ocazii decît bun-simţ. Nu uitaţi, chiar imediat după război, prăvălia asta îmi aparţinea. A trebuit să vînd jumătate de cvartal de bunuri imobiliare ca s-o pot amenaja – ultima noastră proprietate comercială.

— Ştiu, Ethan. Doar sînt bancherul dumitale. Îţi cunosc treburile aşa cum doctorul îţi cunoaşte pulsul.

— Desigur că ştiţi. În mai puţin de doi ani am ajuns aproape falit. Am fost nevoit să vînd totul ca să-mi plătesc datoriile; doar casa mi-a mai rămas.

— Nu poţi să iei toată vina asupra dumitale. De-abia fuseseşi eliberat din armată, n-aveai pic de experienţă în afaceri. Şi nu uita că ai nimerit de-a dreptul în perioada de criză, chit că noi am numit-o „recesiune“. Chiar şi unii afacerişti unşi cu toate alifiile s-au dus la fund.

— M-am dus la fund, nu glumă. E prima dată în istorie cînd un Hawley devine vînzător într-o băcănie.

— Asta nu mai înţeleg, Ethan. Oricine poate da faliment. Dar ceea ce nu înţeleg este cum de te resemnezi să rămîi un falit, dumneata, reprezentant al unei mari familii, cu originea şi cu educaţia pe care ai primit-o. Această situaţie nu trebuie să se permanentizeze, dacă sîngele din vinele dumitale nu s-a făcut apă. Ce te-a doborît oare, Ethan? Ce te face să accepţi situaţia asta?

Ethan vru să-i dea un răspuns iritat – „Ce să înţelegi dumneata? Niciodată n-ai înţeles nimic…“ –, dar în loc de asta, adună cu mătura o grămăjoară de ambalaje de gumă de mestecat şi mucuri de ţigări, le aranjă în formă de piramidă, apoi împinse piramida spre rigolă.

— Bărbaţii nu se lasă uşor doborîţi, adică vreau să spun că ei pot să lupte cu problemele grele. Ceea ce-i distruge este eroziunea, atunci sînt împinşi la pieire. Încet-încet îi cuprinde teama. Mie mi-e teamă. Societatea de Electricitate Long Island poate să-mi taie lumina. Nevastă-mea are nevoie de rochii. Copiii mei au nevoie de încălţăminte şi distracţii. Închipuiţi-vă, ce-ar fi dacă nu şi-ar putea termina studiile? Şi ratele lunare, şi doctorul, şi dinţii, şi o operaţie de amigdale, şi imaginaţi-vă că pe lîngă toate astea m-aş îmbolnăvi şi n-aş mai putea mătura trotuarul ăsta blestemat! Ce să înţelegeţi? E ceva care vine încet-încet. Îţi roade sufletul. Nici nu mă pot gîndi mai departe de luna viitoare, cînd trebuie să achit rata pentru frigider. Mi-e scîrbă de slujba mea şi mi-e frică să n-o pierd. Cum aţi putea dumneavoastră să înţelegeţi toate astea?

— Ce se-aude cu mama lui Mary?

— V-am spus. Stă pe bani. Şi aşa o să moară.

— Nu ştiam. Credeam că Mary e dintr-o familie săracă. Dar ştiu că omul cînd e bolnav, are nevoie de un medicament, sau poate de o operaţie, sau de un tratament de urgenţă. Ai noştri au fost oameni curajoşi. Ştii asta. Nu s-au lăsat dărîmaţi pînă n-a mai rămas nimic din ei. Vremurile se schimbă. Există ocazii la care nici n-au visat strămoşii noştri. De care se grăbesc să profite străinii. Încep să ne-o ia înainte străinii. Trezeşte-te, Ethan.

— Şi cu frigiderul cum rămîne, domnule?

— Renunţă la el dacă trebuie.

— Da’ cu Mary şi copiii?

— Nu te mai gîndi la ei o vreme. O să te admire mai mult dacă te zbaţi să ieşi din groapă. Nu-i ajuţi cu nimic dacă doar îţi faci griji din cauza lor.

— Şi cu banii lui Mary?

— Poţi să-i pierzi dacă n-ai încotro, dar măcar pune-i la bătaie, riscă. Să rişti nu înseamnă să pierzi. Ai noştri şi-au calculat întotdeauna riscurile şi n-au pierdut. O să-ţi spun ceva foarte neplăcut, Ethan. Tu trădezi amintirea bătrînului căpitan Hawley. Îi eşti dator cu ceva. Păi, el şi taică-meu au comandat împreună corabia Belle-Adair, una dintre ultimele baleniere construite cu meşteşug. Nu mai sta cu mîinile-n sîn, Ethan. Îi eşti dator cu mai mult curaj corabiei Belle-Adair. La naiba cu companiile de finanţe.

Ethan se lupta să împingă cu vîrful măturii o bucată îndărătnică de celofan în rigolă. Spuse încet:

— Belle-Adair a ars pînă la linia de plutire, domnule.

— Ştiu, dar asta nu ne-a făcut să abandonăm, nu?

— Era asigurată.

— Bineînţeles că era.

— Eu n-am avut asigurare. N-am reuşit să salvez decît casa.

— Va trebui să nu te mai gîndeşti la asta. Trăieşti în trecut. Trebuie să capeţi ceva curaj şi îndrăzneală. De-asta am spus că ar trebui să investeşti banii lui Mary. Încerc să te ajut, Ethan.

— Mulţumesc, domnule.

— O să te facem noi cumva să lepezi şorţul ăsta. Îi datorezi asta bătrînului căpitan Hawley. Lui nici nu i-ar veni să creadă.

— Probabil că nu.

— Aşa mai merge. O să scoatem şorţul ăla de pe tine.

— Dacă n-ar fi fost Mary şi copiii…

— Lasă-i acuma, îţi zic – pentru binele lor. O să se întîmple nişte chestii interesante pe aici, prin New Baytown. Ai putea să te implici şi tu.

— Mulţumesc, domnule.

— Lasă-mă să mă mai gîndesc puţin.

— Domnul Morphy spune că are de gînd să-şi continue munca la prînz, după ce închideţi. Îi fac nişte sendvişuri. Doriţi şi dumneavoastră cîteva?

— Nu, mulţumesc. Îl las pe Joey să se ocupe de toate. E un băiat de ispravă. Vreau să verific nişte proprietăţi. În biroul funcţionarului districtual. Acolo e linişte şi pace de la douăsprezece la trei. S-ar putea să se ivească ceva şi pentru tine. Mai vorbim noi. Cu bine.

Făcu un pas mai mare, pentru a ocoli o crăpătură în pavaj, apoi traversă aleea îndreptîndu-se spre intrarea principală de la First National Bank. Ethan zîmbi spatelui care se îndepărta.

Termină în grabă cu măturatul, căci oamenii începeau să curgă valuri-valuri spre locurile lor de muncă. Instală la intrarea prăvăliei tarabele pentru fructele proaspete. Apoi, asigurîndu-se că nu trece nimeni, dădu la o parte dintr-un raft trei conserve cu mîncare pentru cîini şi, vîrînd mîna, scoase de acolo săculeţul cenuşiu în care se ţineau banii, puse conservele la loc şi, după ce apăsă pe butonul cu inscripţia „în afara vînzării“ al casei de marcat, repartiză hîrtiile de douăzeci, de zece, de cinci şi de un dolar la locurile lor, sub rotiţele care le ţineau strîns. Aranjă în compartimentele de stejar ale sertarului casei de marcat monedele de cincizeci, de douăzeci şi cinci şi de un cent, apoi împinse sertarul la loc. Nu-şi făcură apariţia decît vreo cîţiva clienţi: nişte fetiţe cu părul răvăşit de somn, trimise după o pîine, o sticlă de lapte sau o livră de cafea.

Margie Young-Hunt intră, purtînd un pulover roz bine mulat pe bust. Fusta de tweed i se lipea drăgăstos de coapse şi îi sublinia dosul ţanţoş, iar Ethan văzu în ochii ei, în ochii ei căprui şi miopi, ceva ce soţia lui nu putea să vadă niciodată, deoarece acel ceva nu strălucea în ochii lui Margie cînd erau de faţă nevestele. O pasăre de pradă, un vînător, o Artemis la vînătoare de pantaloni. Ceea ce numea bătrînul Hawley „ochi de pirat“. Vocea ei, un fel de mormăit catifelat, devenea subţire şi dulce, căpăta un ton confidenţial pentru soţii.

— ’Neaţa, Eth, zise Margie. Ce mai zi pentru un picnic!

— ’Neaţa. Pariez că ţi s-a terminat cafeaua.

— Dac-ai să ghiceşti că mi s-a terminat apa minerală, n-am să mai calc pe-aici.

— O noapte de pomină?

— Oarecum. O poveste cu un comis-voiajor. Ăştia se simt în siguranţă cu o femeie divorţată. Are o servietă cu mostre gratuite. Tu ai zice, probabil, că e mai degrabă un comic-voiajor. Poate că-l şi cunoşti. Îl cheamă Bigger sau Bogger şi lucrează pentru B.B.D. & D. Îţi povestesc toate astea pentru că mi-a spus că va trece să te vadă.

— Dar noi ne aprovizionăm mai mult de la Waylands.

— Poate că domnul Bogger încearcă să-ţi salte afacerile, dacă s-o fi simţind azi-dimineaţă mai bine decît mine. Spune, poţi să-mi dai un pahar cu apă? Vreau să iau chiar acum vreo două aspirine.

Ethan se duse în magazie, de unde se întoarse cu o cană mare cu apă de la robinet. Ea azvîrli în cană trei capsule efervescente subţiri şi aşteptă să le vadă dizolvate. Apoi zise „noroc“ şi dădu băutura pe gît.

— Faceţi-vă datoria, diavolilor, se adresă ea tabletelor.

— Aud c-ai să-i ghiceşti astăzi în cărţi lui Mary.

— O, Doamne! Aproape că uitasem. Ar trebui să-mi fac o meserie din ghicit. Aş putea să mă îmbogăţesc.

— Lui Mary îi place jocul ăsta. Te pricepi la ghicit?

— Nu-i nevoie să te pricepi. Trebuie să laşi lumea – adică femeile – să pălăvrăgească despre ele şi pe urmă le serveşti chiar ce ţi-au sus, iar ele cred că-i vorba de clarviziune.

— Dar străinii înalţi şi exotici?

— Şi cu ei e la fel, desigur. Dac-aş putea să le ghicesc bărbaţilor, n-aş fi avut ghinioanele pe care le-am avut, frăţioare! Cum m-am mai putut înşela cu vreo doi indivizi!

— Primul tău bărbat n-a murit?

— Nu, al doilea a murit, fie-i ţărîna uşoară, pui de… Nu, mai bine să-l las în pace. Fie-i ţărîna uşoară.

Ethan o salută cu solicitudine pe bătrîna doamnă Ezyzinski, care tocmai intra, şi îi cîntări fără grabă un sfert de livră de unt, ba spuse chiar un cuvînt sau două despre vreme, în timp ce Margie Young-Hunt, relaxată şi zîmbitoare, inspecta borcanele de pâté de foie gras cu capac auriu şi minusculele cutioare cu icre negre, rînduite în spatele tejghelei, lîngă casa de marcat.

— Acum, zise Margie cînd bătrînica ieşi, mormăind în poloneză.

— Acum ce?

— Tocmai mă gîndeam că, dacă aş cunoaşte bărbaţii, aşa cum cunosc femeile, mi-aş pune firmă la poartă. De ce nu-mi dai lecţii despre bărbaţi, Ethan?

— Ştii destule. Poate chiar prea multe.

— Ei, lasă! Tu nu ai simţul umorului?

— Vrei să încep lecţiile acum?

— Poate într-o seară.

— Bine, zise el. Facem un grup. Tu, Mary şi cei doi puşti. Subiectul: bărbaţii – despre slăbiciunea şi stupiditatea lor şi cum poţi să profiţi de ele.

Margie se făcu a nu lua în seamă tonul lui.

— Nu lucrezi niciodată, ştii tu, după închidere, situaţii pentru întîi ale lunii şi alte chestii dintr-astea?

— Ba da. Dar lucrez acasă.

Margie îşi ridică braţele deasupra capului şi îşi umflă părul cu degetele.

— De ce?

— De-aia!

— Vezi ce m-ai putea învăţa, dacă ai vrea?

Ethan spuse:

— „Iar după ce L-au hulit, L-au dezbrăcat de hlamidă, L-au îmbrăcat cu hainele Lui şi L-au dus ca să-L răstignească pe cruce. Şi ieşind cu El afară, au găsit pe un om din Cirene, pe nume Simon. Pe acesta l-au silit să ducă crucea Lui. Şi cînd au venit la locul numit Golgota, ceea ce însemnează «locul căpăţînii»“…

— Of, pentru numele lui Dumnezeu!

— Da, da, aşa e…

— Îţi dai seama ce pui de lele eşti?

— Da, o, fiică a Ierusalimului!

Brusc ea începu să zîmbească.

— Ştii ce-am să fac? În dimineaţa asta am să-i ghicesc cuiva viitorul. Ai să ajungi un grangur mare, ştiai asta? Tot ce vei atinge se va preface în aur – vei deveni un conducător. Merse repede pînă la uşă, apoi se întoarse zîmbind. Încearcă să fii la înălţime, că de nu… Pe curînd, Mîntuitorule!

Cît de ciudat şi de mînios răsunau tocurile ei pe pavaj!

La ora zece totul se schimbă. Uşile mari, de sticlă, ale băncii se deschiseră şi înăuntru se revărsă un şuvoi de oameni care ridicară bani, aducîndu-i apoi în prăvălia lui Marullo, de unde cumpărară toate delicatesele necesare zilelor de Paşte. Ethan alerga de colo-colo, ca pe nişte schiuri de apă, pînă ce sună ceasul al şaselea.

Clopotul de incendiu din cupola primăriei bătu cu putere ceasul al şaselea. Clienţii se împrăştiară care încotro, ducînd pungile cu afumături. Ethan vîrî înăuntru tarabele cu fructe, închise uşile din faţă, apoi, fără nici un alt motiv, în afară de acela că în lume şi în el însuşi se lăsa noaptea, coborî obloanele verzi, iar întunericul cuprinse prăvălia. Numai neonul din vitrina frigorifică arunca o lumină albastră, fantomatică.

Se duse înapoia tejghelei, tăie patru felii groase de pîine de secară şi le unse din belşug cu unt. Deschise uşile vitrinei frigorifice şi luă două felii de şvaiţer şi trei felii de şuncă.

— Salată şi brînză, spuse el, salată şi caş la capac. Dacă omul se-nsoară, trăieşte-n copac. Unse feliile de deasupra cu maioneză dintr-un borcan, apoi le presă peste celelalte şi tăie bucăţile de salată şi de şuncă ce depăşeau marginile. Luă apoi o sticlă de lapte şi o bucată de hîrtie cerată ca să facă pachetul. Tocmai îndoia marginile hîrtiei cînd în broasca uşii de la intrare se auzi răsucindu-se cheia; apoi intră Marullo, lat cît un urs şi cu pieptul ca un sac burduşit, astfel că braţele păreau prea scurte şi stăteau depărtate de trup. Purta pălăria dată pe ceafă, iar părul cărunt şi aspru îi venea ca o şapcă. Ochii lui Marullo erau umezi, vicleni şi somnoroşi, iar aurul în care îi erau îmbrăcaţi dinţii din faţă strălucea în lumina răspîndită de vitrina frigorifică. Primii doi nasturi de la pantaloni rămăseseră neîncheiaţi, lăsînd să se vadă chiloţii dintr-un material gros, de culoare cenuşie. Ţinea înfipte pe sub cureaua pantalonilor două degete, mici şi grase, şi clipea în semiobscuritate.

— ’Neaţa, domnule Marullo. De fapt, acum e după-amiază.

— Bună, puştiule. Ai închis cam repede.

— În tot oraşul e închis. Credeam că sînteţi la liturghie.

— Azi nu-i liturghie. Singura zi a anului cînd nu-i liturghie.

— Aşa? N-am ştiut asta. Pot să vă ajut cu ceva?

Braţele scurte şi groase se întinseră şi se bălăbăniră din umeri înainte şi înapoi.

— Mă dor braţele, puştiule. Artrita… Din ce în ce mai rău.

— Nu se poate face nimic?

— Tot ce se poate, fac deja – comprese fierbinţi, grăsime de rechin, pilule… dar tot doare. Va să zică închis. Ce-ar fi să stăm de vorbă puţin, ai, puştiule?

— S-a întîmplat ceva rău?

— Rău? Ce să fie rău?

— Dacă mă aşteptaţi o clipă, mă reped cu sendvişurile astea pînă la bancă. Le-a cerut domnul Morphy.

— Eşti un puşti deştept. Faci oamenilor servicii. Asta-i bine.

Ethan traversă magazia, trecu aleea şi ciocăni la uşa din dos a băncii. Îi predă lui Joey laptele şi sendvişurile.

— Mulţumesc, nu trebuia să te oboseşti pînă aici.

— Îţi fac un serviciu. Aşa mi-a zis Marullo.

— Păstrează-mi, te rog, şi cîteva sticle de Coca-Cola la frigider. Îmi simt gura uscată.

Cînd se întoarse, Ethan îl găsi pe Marullo inspectînd un tomberon.

— Unde vreţi să stăm de vorbă, domnule Marullo?

— Să începem chiar de aici, puştiule. Scoase din tomberon cîteva frunze de conopidă. Prea mult tai la ele.

— Doar cît să le aranjez.

— Conopida se vinde la cîntar. Iar tu arunci banii la gunoi. Cunosc pe unul, un grec deştept, are vreo douăzeci de restaurante. Secretu’ ăl mare, el zice, e atent la lada de gunoi. Ce arunci la gunoi nu se vinde. Deştept, tipu’.

— Da, domnule Marullo.

Ethan porni nerăbdător spre partea din faţă a prăvăliei, iar Marullo, venind în urma lui, tot dădea din coate înainte şi înapoi.

— Zarzavaturile bine stropeşti, aşa cum ţi-am spus?

— Bineînţeles.

Patronul luă în mînă o căpăţînă de salată.

— Pare cam uscată.

— Fir-ar să fie, Marullo, doar n-am să le înec în apă, şi aşa sînt ude leoarcă.

— Aşa arată tinere, frumoase şi proaspete. Crezi că eu nu ştiu? Eu cu o tarabă, o singură tarabă, am început. Eu ştiu. Trebuie să înveţi, puştiule, dacă nu vrei faliment. Acum, carnea – să ştii că prea mult plăteşti pentru ea.

— Bine, dar noi facem reclamă că vindem carne de vită de calitatea întîi!

— Întîi, a doua, a treia, cine ştie? Aşa scrie pe carton, nu? Şi acum să stăm de vorbă frumos. Stăm prost cu socotelile. Cine nu plăteşte pînă la cincisprezece ale lunii, nu-i mai dai pe credit şi-l ştergi de pe listă.

— Nu putem face una ca asta. Unii dintre oamenii ăştia cumpără de la noi de douăzeci de ani.

— Ascultă, puştiule. Magazinele universale nu vînd pe credit nici de doi bani, nici măcar lui John Rockefeller.

— Da, dar cei mai mulţi dintre oamenii ăştia sînt solvabili.

— Ce înseamnă „solvabil“? Aşa ţii banii pe loc. Magazinele universale cumpără cu vagonul. Noi nu putem aşa ceva. Tre’ să înveţi, puştiule. Ei oameni drăguţi. Dar şi banii sînt drăguţi. Ai prea multe resturi de carne în frigider.

— E numai grăsime şi piele.

— În regulă, dacă tu cîntăreşti înainte de a-i tăia grăsimea. Tre’ să fii cu ochii pe problema număru’ unu. Dacă nu stai tu cu ochii pe problema număru’ unu, cine să stea? Tre’ să înveţi, puştiule.

Acum, dinţii de aur nu mai străluceau, căci ţinea buzele strînse, ca două mici trape bine închise.

Ethan se surprinse mirîndu-se de mînia care-l invadă pe neaşteptate.

— Eu nu sînt escroc, Marullo.

— Cine escroc? Ăsta-i comerţ bănos şi comerţul bănos este singuru’ fel de comerţ care rezistă. Crezi că domnul Baker dă mostre pe gratis, puştiule?

Lui Ethan îi sări ţandăra rău de tot.

— Ascultă aici, la mine, ţipă el. Cei din familia Hawley trăiesc aici de la 1750. Dumneata eşti un venetic. Dumneata n-ai cum să cunoşti lucrurile astea. Noi am fost tot timpul oameni cumsecade şi ne-am înţeles bine cu vecinii noştri. Dacă dumneata crezi că, debarcînd aici din Sicilia, poţi să schimbi totul, te înşeli. Dacă ai nevoie de slujba mea, n-ai decît să ţi-o iei înapoi – chiar aici, chiar acum. Şi nu mai îmi spune „puştiule“, că te pocnesc peste bot.

Toţi dinţii lui Marullo străluceau.

— Bine, bine. Nu te supăra. Eu vreau numai binele ţie.

— Să nu mai îmi spui „puştiule“! Familia mea trăieşte aici de două sute de ani.

Aceste vorbe sunară copilăreşte în propriile urechi şi asta făcu să-i treacă mînia.

— Eu nu prea bine vorbesc englezeşte. Tu crezi că Marullo e nume venetic, nume de flaşnetar, nume de macaronar. Dar genitori mei, numele meu, e vechi poate de doi, trei mii de ani. Marullus e din Roma, vorbeşte despre el Valerius Maximus. Ce înseamnă doi sute de ani?

— Dumneata nu eşti de aici.

— Acum doi sute de ani nici dumneata nu erai de aici.

Acum, cînd toată mînia lui Ethan se topise, începea să vadă acel ceva care îl face pe om să se îndoiască de certitudinea realităţilor din afara lui. Imigrantul, veneticul, zarzavagiul se transforma chiar sub ochii lui: Ethan îi vedea acum fruntea bombată, nasul puternic, acvilin, ochii înfundaţi în orbite, înflăcăraţi şi netemători, capul sprijinit pe muşchi asemenea unor coloane; vedea o mîndrie atît de puternică şi de sigură de ea, încît se putea juca şi de-a umilinţa. Era clipa descoperirilor uimitoare, clipa care-l face pe om să se întrebe: dacă n-am reuşit să văd asta, oare cîte alte lucruri mi-au scăpat?

— Nu trebuie să mai vorbeşti ca un macaronar, îi spuse cu blîndeţe.

— Comerţ bănos. Eu te-nvăţ comerţ. Am şaizeci şi opt de ani. Nevasta mi-a murit. Artrita mă doare. Încerc să-ţi arăt cum se lucrează în comerţ. Poate n-ai să înveţi. Cei mai mulţi oameni nu învaţă. Se curăţă.

— Nu-i nevoie să-mi scoţi ochii cu asta pentru că şi eu sînt curăţat.

— Nu. Tu nu înţeles. Vreau să te-nvăţ cum se fac afacerile, ca să nu te mai cureţi niciodată.

— Slabă speranţă. N-am nici o afacere.

— Eşti încă un puşti.

— Ia ascultă, Marullo, zise Ethan. Eu sînt cel care îţi administrez, de fapt, prăvălia. Eu îţi ţin registrele, eu depun banii la bancă, eu fac comenzile pentru marfă. Eu îi conving pe clienţi să vină aici. Nu-i asta o afacere bună?

— Bineînţeles. Învăţat şi tu ceva. Nu mai eşti chiar un puşti. Te superi cînd spun ţie „puşti“. Dar cum să-ţi spun? Eu spun la toţi „puşti“.

— Încearcă să-mi spui pe nume.

— Nu e prietenos. „Puşti“ e prietenos.

— Dar nu e respectuos.

— Şi respectuos nu e prietenos.

Ethan rîse.

— Cînd eşti vînzător într-o prăvălie de mîna a doua, trebuie să-ţi păstrezi demnitatea – pentru nevastă, pentru copii. Înţelegi?

— Asta fals.

— Bineînţeles. Dacă aş avea cu adevărat demnitate, nici nu m-aş gîndi la ea. Aproape că am uitat ce mi-a spus taică-meu la bătrîneţe, puţin înainte să moară. Spunea că gradul insultei este invers proporţional cu inteligenţa şi simţul de securitate. Spunea că vorbele astea, „pui de tîrfă“, sînt o insultă numai pentru un om care nu prea e sigur de maică-sa, dar cum poţi să-l insulţi pe Albert Einstein? Pe atunci mai trăia. Aşa că, dacă vrei, spune-mi mai departe „puştiule“.

— Vezi, puştiule? E mai prietenos.

— Mă rog, e-n regulă. Ce voiai să-mi spui despre afacerile pe care nu ştiu să le fac?

— Afaceri înseamnă bani. Banii nu sînt prietenoşi. Puştiule, eşti poate prea prietenos… prea amabil. Banii nu-şi fac prieteni, fac alţi bani.

— Asta-i o prostie, Marullo. Eu cunosc o mulţime de oameni de afaceri care sînt amabili, prietenoşi şi onorabili.

— Da, puştiule, dar nu cînd tratează afaceri. Asta ai să afli şi tu. Cînd afli, e prea tîrziu. Tu, puştiule, ţii prăvălia frumos, dar dacă ar fi prăvălia ta, te-ai trezi într-o bună zi că te-ai curăţat, cu toată amabilitatea ta. Eu te învăţ chestii adevărate, ca la şcoală. La revedere, puştiule.

Marullo îşi mai întinse o dată braţele şi ieşi repede pe uşa din faţă, trîntind-o în urma lui, iar Ethan simţi întunericul coborînd din nou asupra lumii.

Se auzi o ciocănitură metalică, puternică, la uşa din faţă. Ethan dădu la o parte draperia şi strigă:

— E închis pînă la trei.

— Dă-mi drumul. Vreau să vorbesc cu dumneata.

Necunoscutul care intră în prăvălie era un om uscăţiv, tipul de om veşnic tînăr, care n-a fost, de fapt, niciodată tînăr, bine îmbrăcat, cu părul rar şi pomădat, cu ochi veseli şi iscoditori.

— Iartă-mă că te deranjez. Trebuie să dau lovitura. Am vrut să te găsesc singur. Mi-era teamă că bătrînul n-o să mai plece de-aici.

— Marullo?

— Da. Eram peste drum.

Ethan îi privi mîinile imaculate. Pe inelarul mîinii stîngi observă un inel de aur, cu un smarald mare.

Necunoscutul surprinse privirea lui Ethan.

— Nu e fals. Aseară am cunoscut o prietenă de-a dumitale.

— Da?

— Pe doamna Young-Hunt. Margie Young-Hunt.

— O!

Ethan aproape că simţea cum mintea necunoscutului adulmeca pe ce cale să deschidă discuţia, căutînd o asociaţie de idei.

— Drăguţă fată. Te-a lăudat. De aceea am crezut că… Numele meu e Biggers. Sînt reprezentantul firmei B.B.D. & D. pentru regiunea asta.

— Noi cumpărăm de la Waylands.

— Ştiu. De-asta am şi venit aici. M-am gîndit că poate vreţi să vă mai extindeţi relaţiile. Sîntem încă noi în regiunea asta, dar începem să prindem rădăcini. Trebuie să facem unele concesii, ca să putem pătrunde. Dacă ai profita de această împrejurare, ai avea de cîştigat.

— Va trebui să discuţi cu domnul Marullo despre treburile astea. El a lucrat întotdeauna numai cu Waylands.

Fără să scadă, vocea necunoscutului căpătă un ton confidenţial.

— Dumneata faci comenzile?

— Păi, da, Marullo suferă de artrită şi, în afară de asta, mai are şi alte treburi.

— Am putea să mai radem din preţuri.

— Cred că Marullo le-a dat pe rozătoare cît a putut. Mai bine stai de vorbă cu el.

— Tocmai asta nu vreau să fac. Vreau să stau de vorbă cu omul care face comenzile şi acela eşti dumneata.

— Nu sînt decît un simplu vînzător.

— Dumneata faci comenzile, domnule Hawley. Poţi să-ţi fac o reducere de cinci la sută.

— Marullo ar accepta o astfel de reducere, dacă marfa ar rămîne la aceeaşi calitate.

— Nu m-ai înţeles. Nu vreau să tratez cu Marullo. Aceşti cinci la sută ar fi bani gheaţă, fără cecuri şi registre, fără necazuri cu băieţii de la fisc, ar fi pur şi simplu nişte hîrtii verzi şi curate, din mîna mea în mîna dumitale, şi din mîna dumitale în buzunarul dumitale.

— De ce n-ar primi Marullo reducerea?

— Chestie de acord al preţurilor.

— În regulă. Ce-ar fi dacă aş lua cei cinci la sută şi apoi i-aş da lui Marullo?

— Am impresia că nu-i cunoşti atît de bine pe oamenii ăştia, cum îi cunosc eu. Dacă îi dai banii lui Marullo, o să se întrebe cît mai primeşti dumneata pe deasupra, bani pe care el nu-i mai vede. E o întrebare cît se poate de firească.

Ethan întrebă cu glasul scăzut:

— Vrei să-l înşel pe omul pentru care lucrez?

— Cine e înşelat? El nu pierde nimic, iar dumneata scoţi un ciubuc. Oricine are dreptul să scoată un ciubuc. Margie mi-a spus că eşti băiat deştept.

— E o zi întunecată, zise Ethan.

— Nu, nu e întunecată. Ai tras obloanele.

Mintea lui adulmeca un pericol – ca un şoarece prins între mirosul sîrmei de la capcană şi aroma brînzei.

— Ştii ce, spuse Biggers, mai gîndeşte-te. Vezi dacă nu poţi să aranjezi ceva şi cu noi. Am să mai trec pe-aici să te văd, cînd voi mai avea treabă prin zonă. Vin din două-n două săptămîni. Poftim cartea mea de vizită.

Mîna lui Ethan rămase nemişcată. Biggers puse cartea de vizită pe vitrina frigorifică.

— Şi asta-i o mică amintire, pe care o oferim noilor noştri prieteni. Scoase din buzunarul de la spate un portofel elegant şi îl depuse pe emailul alb al vitrinei, lîngă cartea de vizită.

— E un obiect tare drăguţ. Are despărţituri pentru carnetul de conducere şi pentru bilete la teatru.

Ethan nu răspunse.

— Mai trec pe-aici peste vreo două săptămîni, spuse Biggers. Mai gîndeşte-te la ce ţi-am spus. Am să vin cu siguranţă. Am un rendez-vous cu Margie. E o fată grozavă. Neprimind răspuns, continuă: Mă duc. Pe curînd. Se apropie brusc de Ethan. Nu fi prost! Toţi fac la fel. Toţi!

Apoi se repezi la uşă, închizînd-o cu grijă în urma lui.

În liniştea şi întunericul din încăpere, Ethan auzea zumzăitul transformatorului de la neonul vitrinei frigorifice. Se întoarse încet către mulţimea de spectatori îngrămădiţi pe rafturi:

— Credeam că-mi sînteţi prieteni! Dar voi n-aţi ridicat în apărarea mea nici măcar un deget. Stridii trădătoare, murături trădătoare, praf de budincă trădător! S-a zis cu unimus! Mă-ntreb ce-ar zice Sfîntul Francisc dacă l-ar muşca un cîine sau l-ar ciuguli o pasăre! „Mulţumesc, domnule Cîine, grazie tanto, signora Pasăre!“ Întoarse capul auzind cum cineva ciocănea şi bătea cu pumnii în uşa dinspre alee. Străbătu în grabă magazia murmurînd: Mai mulţi clienţi decît atunci cînd e deschis.

Joey Morphy intră, clătinîndu-se cu mîinile încleştate pe gît.

— Pentru Dumnezeu, gemu. Ajutor sau măcar Pepsi-Cola, căci mă prăpădesc de sete. De ce e atît de întuneric aici? Oare m-a părăsit lumina ochilor?

— Am tras obloanele, ca să-i descurajez pe bancherii însetaţi.

O porni spre vitrina frigorifică, de unde scoase o sticlă aburită, o destupă şi întinse mîna să mai scoată una.

— Cred c-am să beau şi eu cu tine.

Joey-Băiatul se rezemă de geamul luminat al vitrinei şi dădu pe gît, pe nerăsuflate, o jumătate de sticlă.

— Hei! Cineva şi-a pierdut tezaurul! Şi, cu două degete, apucă portofelul.

— E un mic cadou din partea comis-voiajorului de la B.B.D. & D. Încearcă să ne convingă să cumpărăm de la ei.

— Şi nu pe degeaba. Ăsta-i un obiect de calitatea-ntîi, fiule. Are şi iniţialele dumitale pe el, scrise cu aur.

— Zău?

— Vrei să spui că nici n-ai văzut?

— De-abia a plecat.

Joey deschise portofelul şi pipăi copertele din plastic transparent pentru învelit legitimaţiile.

— Ar trebui să te înscrii la vreun club. Se uită şi în despărţituri. Ei, ăsta da tip amabil. Şi, zicînd acestea, scoase cu două degete o hîrtie nou-nouţă de douăzeci de dolari. Ştiam eu că ăştia se mişcă repede, dar nu credeam că se mişcă în halul ăsta, cu tancurile… Asta-i o amintire demnă de acest nume.

— Era înăuntru?

— Crezi că am băgat-o eu?

— Joey, trebuie să-ţi vorbesc. Individul mi-a oferit cinci la sută din toate comenzile pe care le-aş face la firma lor.

— Oho! În sfîrşit, prosperitatea! Şi n-a rămas doar la vorbe goale. Ar trebui să faci cinste cu o Coca-Cola. Azi e ziua dumitale cea mare.

— Vrei să spui c-ar trebui să accept?

— De ce nu, dacă nu-i socoteşte în preţul mărfii. Cine are de pierdut?

— A adăugat că n-ar trebui să-i spun lui Marullo, pentru că o să creadă că eu primesc mai mult.

— Aşa e. Ce-i cu dumneata, Hawley? Ai înnebunit? Cred că-i din cauza luminii. Arăţi verde la faţă. Sînt şi eu verde? Nu cumva ţi-a trecut prin cap să nu accepţi?

— Abia m-am stăpînit să nu-i trag un şut în fund.

— O, va să zică aşa stau lucrurile… Dumneata şi dinozaurii!

— El pretinde că toată lumea face la fel.

— Dar nu oricui i se oferă aşa ceva pe tavă. Dumneata eşti unul dintre cei norocoşi.

— Dar nu e cinstit.

— Cum nu e cinstit? Păgubeşte cineva? Se comite ceva ilegal?

— Vrei să spui că dumneata ai primi?

— Dacă aş primi? Aş face sluj, i-aş cerşi favoarea asta. În meseria mea, toate porţile îmi sînt închise. Aproape tot ce s-ar putea manevra într-o bancă e ilegal – în afară de cazul cînd eşti preşedintele băncii. Nu te înţeleg. De ce te tot codeşti? Dac-ai lua banii ăştia din punga lui Alfio, aş spune că nu e tocmai corect… Dar nu e cazul. Dumneata le faci lor o favoare, iar ei îţi fac dumitale o favoare… o favoare de culoare verde, simpatică şi foşnitoare. Nu fi nebun. Ai nevastă, copii, trebuie să te gîndeşti la ei. Să ştii că taxele şcolare pentru copii nu vor scădea prea curînd.

— Te-aş ruga să pleci imediat.

Joey Morphy trînti cu putere sticla, încă negolită, pe tejghea.

— Domnule Hawley… nu, domnule Ethan Allen Hawley, rosti cu răceală, dacă dumneata crezi că eu aş fi în stare să comit un act necinstit sau să te îndemn pe dumneata să faci aşa ceva… ei, în cazul ăsta, poţi să te duci la dracu’!

Şi Joey, băţos, porni spre magazie.

— N-am vrut să spun aşa ceva. N-am vrut să spun asta. Pe cinstea mea, Joey. Doar că azi am primit cîteva lovituri şi, pe deasupra… sărbătoarea asta îngrozitoare… îngrozitoare…

Morphy se opri în loc.

— Ce vrei să spui? A, da, înţeleg. Da, ştiu. Mă crezi că înţeleg?

— În fiecare an a fost aşa, de cînd eram copil, numai că acum e din ce în ce mai rău… poate pentru că acum ştiu bine ce înseamnă, poate pentru că aud mereu cuvintele singurătăţii: „Lama sabahtani“².

— Înţeleg, Ethan, înţeleg. Acum e aproape pe terminate… aproape că s-a terminat, Ethan. Uită, te rog, ieşirea mea!

Clopotul de fier, vestitor de incendii, bătu o dată.

— Acum s-a sfîrşit, zise Joey-Băiatul. S-a sfîrşit, pentru un an întreg. Se îndepărtă în linişte, străbătînd magazia, şi închise în urma lui uşa dinspre alee.

Ethan ridică obloanele şi deschise din nou prăvălia, dar nu mai avu mulţi cumpărători – doar vreo cîţiva copii veniţi după cîte o sticlă de lapte sau o franzelă şi domnişoara Borcher, care cumpără un cotlet mic de miel şi o conservă de mazăre, pentru cina ei încălzită pe sobă. Pe stradă nu mai trecea nimeni. Între cinci şi jumătate şi şase, în timp ce Ethan făcea pregătirile de închidere, nu apăru nici un client. Încuie prăvălia şi porni spre casă, şi de-abia atunci îşi aduse aminte de lista pe care i-o dăduse Mary. Se întoarse, aranjă totul în două pungi mari, apoi încuie din nou. Se gîndise să coboare pînă la faleză, să privească valurile cenuşii spărgîndu-se de cheiurile docului, să simtă aroma sărată a mării şi să mai stea de vorbă cu vreun pescăruş cu ciocul în vînt, aşezat pe vreo geamandură. Îşi aminti de o poezie scrisă de o femeie, cîndva, foarte demult, o poetă pe care imaginea spiralei lunecoase a zborului de pescăruş o biciuise pînă la lacrimi. Poezia începea astfel: „O, pasăre fericită, ce te nelinişteşte-atît?“ Dar poeta nu aflase niciodată răspunsul, probabil că nici nu voise să-l afle.

Pungile grele, cu cumpărături pentru sărbători, nu îndemnau la plimbare. Ethan traversă obosit High Street şi coti fără grabă pe Elm Street, îndreptîndu-se spre casa bătrînească a familiei Hawley.

1. Cei 102 separatişti din Biserica Anglicană, care au debarcat de pe vasul Mayflower (în anul 1620), în Massachusetts, întemeind colonia Plymouth – prima colonie pe pămînt american.

2. „Doamne, de ce m-ai părăsit?“ (ebr.).