Hans Fallada, Kleiner Mann – was nun?

Copyright © Aufbau Verlag GmbH & Co. KG, Berlin 2009

Edition published by arrangement with Agentia Literara Livia Stoia

© copyright of the translation: S. Fischer Foundation by order of TRADUKI

Această carte a apărut cu sprijinul oferit de TRADUKI, o reţea pentru promovarea literaturii din care fac parte Ministerul Federal pentru Europa, Integrare şi Afaceri Externe al Republicii Austria, Ministerul Afacerilor Externe din Republica Federală Germania, Fundaţia Culturală Elveţiană Pro Helvetia, KulturKontakt Austria, Goethe-Institut, Agenţia Slovenă de Carte JAK, Ministerul Culturii din Republica Croaţia, Resortul pentru Cultură al guvernului principatului Liechtenstein, Fundaţia Culturală Liechtenstein, Ministerul Culturii din Republica Albania, Ministerul Culturii şi Informaţiei din Republica Serbia şi Fundaţia S. Fischer.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5234-1

ISBN PDF: 978-973-46-5235-8

ISBN print: 978-973-46-3954-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Heinz Hirndorf, 1984

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Scriitorul de origine germană Rudolf Wilhelm Friedrich Ditzen (1893-1947) este cunoscut în lumea literară sub pseudonimul HANS FALLADA. Romanele sale au aura realismului obiectiv, mizînd pe detaliu, pe o perspectivă jurnalistică asupra faptelor, dar şi pe ironia subţire, pe zîmbetul fin născut de momentele imposibile în care autorul îşi împinge personajele. Din pricină că a continuat să publice şi sub regimul nazist, Hans Fallada a avut imaginea unui scriitor controversat, imagine dublată şi de o viaţă mai spectaculoasă decît în romanele sale: bolnav din adolescenţă, închis în aziluri psihiatrice după ce şi-a împuşcat un prieten într-o tentativă de sinucidere, abuzînd de morfină şi alcool, veşnic datornic şi înspăimîntat. Printre romanele sale se numără Şi acum ce facem, micuţule? (1932), Am avut cîndva un copil (1934), Lup printre lupi (1937), Gustav cel de fier (1938), Atunci, la noi acasă (1943), Singur în Berlin (1947; Polirom, 2012).

Introducere

Cei fără griji

Pinneberg află ceva nou despre Mieluşica şi ia o hotărâre importantă

E patru şi cinci minute. Pinneberg tocmai constată asta. Stă aşa, un bărbat tânăr, blond şi arătos, în faţa casei de pe Rothenbaumstrasse, nr. 24, şi aşteaptă.

E, deci, patru şi cinci minute şi la patru fără un sfert trebuia să se întâlnească cu Mieluşica. Pinneberg bagă ceasul înapoi în buzunar şi se uită la o firmă montată la intrarea în casa de pe Rothenbaumstrasse, nr. 24. Citeşte:

Dr. SESAM

Ginecolog

Consultaţii:

9-12 şi 4-6

Corect! Totuşi e deja patru şi cinci minute. Dacă-mi aprind o ţigară, sigur apare Mieluşica imediat de după colţ. Mai bine nu. Şi-aşa ziua de azi va fi una destul de scumpă.

Îşi ia ochii de la firmă. Rothenbaumstrasse are un singur rând de case: dincolo de şosea, de spaţiul verde şi de chei, curge râul Strela, destul de lat aici, chiar înainte de-a se vărsa în Marea Baltică. Un vânt proaspăt bate dintr-acolo, tufişurile îşi pleacă crengile, copacii freamătă uşor.

Aşa mi-ar plăcea să locuiesc, se gândeşte Pinneberg. Sesam ăsta are cu siguranţă vreo şapte camere. Câştigă probabil o grămadă de bani. Plăteşte o chirie de… două sute de mărci? Trei sute? La naiba, habar n-am. Patru şi zece minute!

Pinneberg bagă mâna în buzunar, scoate o ţigară din tabacheră şi o aprinde.

De după colţ apare plutind Mieluşica, cu o fustă albă plisată, bluză din mătase naturală, fără pălărie, cu părul blond în bătaia vântului.

— Bună, Băiete. Chiar n-am putut să ajung mai devreme. Supărat?

— Deloc. Numai că o să avem de aşteptat o veşnicie. De când stau aici, au intrat pe puţin treizeci de oameni.

— Doar nu s-au dus toţi la doctor. Şi oricum noi avem programare.

— Vezi, e bine că ne-am făcut programare!

— Sigur că e bine. Tu ai întotdeauna dreptate, Băiete. (Pe trepte, îi cuprinde capul în mâini şi îl sărută cu pasiune.) Doamne, sunt atât de fericită că eşti din nou lângă mine, Băiete. Gândeşte-te numai, paisprezece zile!

— Da, Mieluşico, îi răspunde el. Nici nu mai sunt prost dispus.

Uşa se deschide şi în penumbra coridorului slab luminat se vede numai o siluetă albă, care latră:

— Adeverinţele!

— Lăsaţi-ne mai bine să intrăm întâi, spune Pinneberg şi o împinge pe Mieluşica în faţa lui. Noi am venit oricum în particular. Am făcut programare. Mă numesc Pinneberg.

Auzind cuvântul „particular“, năluca albă ridică mâna şi aprinde lumina pe coridor.

— Domnul doctor va veni îndată. Un moment, vă rog. Poftiţi, vă rog, acolo, înăuntru.

Cei doi intră pe uşă şi trec prin faţa alteia, întredeschisă. E de la sala de aşteptare şi înăuntru par să se afle toţi cei treizeci de oameni pe care Pinneberg i-a văzut trecând prin faţa lui. Toţi se uită la cei doi şi se aude ridicându-se un cor de glasuri amestecate: „Aşa ceva nu se poate!“, „Noi aşteptăm de mai mult timp!“, „Atunci la ce mai plătim contribuţiile?“, „Snobii ăştia nu mai ţin cont de nimic“.

În uşă apare asistenta.

— Faceţi linişte! Îl deranjaţi pe domnul doctor! Nu e ce credeţi. Dânsul e ginerele domnului doctor, împreună cu soţia sa. Nu-i aşa?

Pinneberg zâmbeşte măgulit. Mieluşica se îndreaptă spre cealaltă uşă. Pentru un moment se face linişte.

— Hai, acum, repejor! şopteşte asistenta împingându-l înainte pe Pinneberg. Pacienţii ăştia trimişi de Casa de asigurări sunt prea vulgari. Ce-şi închipuie oamenii pentru mizilicul de bani pe care îl plăteşte Casa…

Uşa se închide, iar tânărul şi Mieluşica se trezesc înconjuraţi de pluş de culoare roşie.

— Ăsta sigur e salonul lui privat, spune Pinneberg. Cum îţi place? Mie mi se pare îngrozitor de demodat.

— Mi s-a părut oribil, îi răspunde Mieluşica. Şi noi suntem de obicei pacienţi asiguraţi la Casă. Ai auzit cum vorbea asistenta.

— De ce te enervezi? întreabă el. Aşa stau lucrurile. Cu oamenii mărunţi ca noi fac ce vor…

— Dar asta mă enervează…

Se deschide uşa şi intră altă asistentă.

— Domnul şi doamna Pinneberg? Domnul doctor vă roagă să aveţi răbdare un minut. Dacă-mi permiteţi, pot să notez între timp datele personale?

— Vă rog, spune Pinneberg şi imediat e întrebat:

— Vârsta?

— Douăzeci şi trei.

— Prenume?

— Johannes.

După o scurtă pauză:

— Contabil.

Apoi mai sigur pe el:

— Am fost întotdeauna sănătos. Bolile copilăriei obişnuite, dar în afară de astea, nimic. Din câte ştiu eu, suntem amândoi sănătoşi.

Din nou uşor încurcat:

— Da, mama mai trăieşte. Tata nu, nu mai trăieşte. N-aş putea să spun de ce-a murit.

Şi Mieluşica…:

— Douăzeci şi trei. Emma.

Acum ezită ea:

— Născută Mörschel. Întotdeauna sănătoasă. Amândoi părinţii în viaţă, amândoi sănătoşi.

— Încă un moment, vă rog. Domnul doctor va fi liber imediat.

— La ce-or fi bune toate astea, bombăne el după ce uşa se închide la loc. Că noi vrem doar să…

— Nu ţi-a căzut bine să spui „contabil“.

— Şi tu cu născută Mörschel! (Râde.) Emma Pinneberg, zisă Mieluşica, născută Mörschel. Emma Pinne…

— Vrei să taci? Of, Doamne, Băiete, trebuie să mă duc neapărat la toaletă. Ştii cumva pe unde e?

— Aşa e întotdeauna cu tine! În loc să te duci înainte…

— Dar m-am dus, Băiete. Zău că da. În piaţa din faţa primăriei. Am dat chiar un ban. Însă când sunt aşa de agitată…

— Hai, Mieluşico, zău, stăpâneşte-te puţin. Păi, dacă tocmai ai fost…

— Băiete, zău că trebuie să mă duc…

— Vă rog, se aude o voce.

În cadrul uşii stă doctorul Sesam, celebrul doctor Sesam, despre care jumătate din oraş şi un sfert din provincie povestesc în şoaptă că ar avea o inimă largă, unii spun chiar că ar avea o inimă bună. În orice caz, a scris o broşură de popularizare despre problemele sexuale şi astfel a găsit şi Pinneberg curajul să-i scrie şi să facă o programare pentru el şi Mieluşica.

Deci doctorul Sesam stă în cadrul uşii şi spune:

— Vă rog.

Apoi caută scrisoarea pe birou.

— Mi-aţi scris, domnule Pinneberg. Nu vă puteţi permite să aveţi copii pentru că nu vă ajung banii.

— Da, răspunde Pinneberg, grozav de fâstâcit.

— Faceţi-vă puţin comodă, îi spune doctorul Mieluşicăi, după care continuă: Şi acum aţi dori să cunoaşteţi un sistem de prevenţie care să fie absolut sigur. Da, unul foarte sigur…

Zâmbeşte sceptic pe deasupra ochelarilor cu rame aurii.

— Am citit în cartea dumneavoastră, începe Pinneberg, despre acele sterilate…

— Acele sterilete, spune doctorul, da, însă nu se potrivesc oricărei femei. Şi oricum e ceva destul de neplăcut. Cine ştie dacă soţia dumneavoastră are îndemânarea…

Se uită cu atenţie la ea. S-a dezbrăcat puţin, de fapt, a început numai – bluza şi fusta. Pare destul de înaltă aşa cum stă, cu picioarele ei subţiri.

— Păi, atunci să mergem alături, spune doctorul. Bluza nu trebuia să o scoateţi pentru asta, micuţă şi tânără doamnă.

Mieluşica se înroşeşte toată la faţă.

— Acum lăsaţi aşa. Haideţi. Un moment, domnule Pinneberg.

Cei doi intră în camera alăturată. Pinneberg se uită după ei. Doctorul Sesam nu-i ajunge „micuţei şi tinerei doamne“ nici măcar până la umeri. Lui Pinneberg i se pare din nou că arată minunat, cea mai bună fată din lume, de fapt, singura. El lucrează în Ducherow, iar ea aici, în oraş, drept care o vede cel mult o dată la paisprezece zile, aşa că încântarea îi e întotdeauna proaspătă şi dorinţa mai presus de orice înţelegere.

Din când în când îl aude pe doctor, alături, întrebând câte ceva cu voce joasă, un instrument zăngăneşte, izbindu-se de marginea unei tăvi, cunoaşte zgomotul de la dentist, nu e un sunet plăcut.

Brusc tresare, n-a mai auzit niciodată vocea asta a Mieluşicăi – spune tare, aproape strigând, cu voce foarte ascuţită: „Nu, nu, nu!“. Apoi încă o dată: „Nu!“. Şi după aceea foarte încet, deşi el o mai poate auzi încă: „O, Doamne!“.

Pinneberg face trei paşi spre uşă – ce se-ntâmplă oare? Ce poate fi? S-a mai auzit despre doctori din ăştia că ar fi nişte brute nenorocite… Acum se aude din nou vocea doctorului Sesam, însă nu se înţelege ce spune, şi din nou zăngăneşte un instrument.

Apoi linişte.

E o zi din plină vară, de la mijlocul lui iulie, soarele străluceşte încântător. Afară cerul e albastru-închis, câteva crengi se sprijină de fereastră, se leagănă în briza mării. Ca un cântec vechi, din copilăria lui Pinneberg, care tocmai îi răsună în minte:

Vânt aspru, vânt vijelios,

Lasă-i căciula copilului meu!

Arată-i blândeţe copilului meu,

Vânt aspru, vânt vijelios!

Cei din sala de aşteptare vorbesc. Şi ei se cam plictisesc. Mi-ar plăcea să am problemele voastre. Problemele voastre…

Cei doi se întorc. Pinneberg îi aruncă o privire temătoare Mieluşicăi – are ochii aşa de mari, parcă măriţi de-o spaimă grozavă. E palidă, însă acum îi zâmbeşte, la început timid, dar după aceea zâmbetul i se întinde pe toată faţa, devine tot mai puternic şi înfloreşte… Doctorul se spală pe mâini într-un colţ. Se uită peste umăr la Pinneberg. Apoi spune grăbit:

— Puţin cam târziu, domnule Pinneberg, cu contracepţia. S-a închis uşa. Cred că e cam începutul lunii a doua.

Lui Pinneberg i se taie respiraţia. Asta da lovitură. După care zice repezit:

— E imposibil, domnule doctor! Am avut foarte multă grijă. E chiar imposibil. Spune şi tu, Mieluşico…

— Băiete! zice ea. Băiete…

— Aşa e, spune doctorul. Nu este nici o greşeală. Şi credeţi-mă, domnule Pinneberg, un copil e bine-venit în orice căsnicie.

— Domnule doctor, răspunde Pinneberg cu buzele tremurând. Domnule doctor, eu câştig pe lună o sută optzeci de mărci! Vă rog, domnule doctor!

Doctorul Sesam pare groaznic de obosit. Ştie ce urmează, aude asta de treizeci de ori pe zi.

— Nu, spune el. Nu. Nu mă rugaţi aşa ceva. Nici nu se pune problema. Amândoi sunteţi sănătoşi. Şi venitul dumneavoastră nici nu e chiar aşa de mic. Chiar nu e mic.

— Domnule doctor! strigă Pinneberg înfierbântat.

Mieluşica, stând în spatele lui, îl mângâie pe păr.

— Lasă, Băiete, lasă! O să ne descurcăm.

— Dar e cu totul imposibil…, răbufneşte Pinneberg, după care tace.

Intră asistenta.

— Domnul doctor e chemat la telefon.

— O să vedeţi, spune doctorul, o să vă bucuraţi până la urmă. Şi, după ce se naşte copilul, veniţi imediat la mine. Ne vom ocupa de chestia aia cu contracepţia. Nu vă bizuiţi pe alăptat. Deci… Curaj, tânără doamnă!

Îi strânge mâna Mieluşicăi.

— Aş vrea să…, spune Pinneberg scoţând portofelul.

— A, da, zice doctorul din cadrul uşii şi îi mai priveşte o dată pe amândoi, cântărindu-i din priviri. Păi, cincisprezece mărci, soră.

— Cincisprezece…, repetă încet Pinneberg şi se uită la uşă.

Dar doctorul Sesam a plecat deja. Scoate cu greu o bancnotă de douăzeci de mărci, priveşte încruntat cum e completată chitanţa şi o ia în primire.

Fruntea i se descreţeşte uşor.

— Primesc banii înapoi de la Casa de asigurări, nu-i aşa?

Asistenta se uită la el, apoi la Mieluşica.

— Diagnostic de graviditate, nu-i aşa?

Nici măcar nu aşteaptă răspunsul.

— Din păcate, nu. Casa nu restituie banii pentru aşa ceva.

— Hai, Mieluşico! spune el.

Coboară încet scara. Mieluşica se opreşte pe una dintre trepte şi îi ia mâna într-ale ei.

— Nu fi aşa de trist! Te rog, nu! O să fie, totuşi, bine.

— Da, da, răspunde el, adâncit în gânduri.

Merg o vreme pe Rothenbaumstrasse, apoi cotesc pe Mainzer Strasse. Aici sunt case înalte şi mulţi oameni, maşinile trec parcă în pâlcuri, au apărut deja gazetele de seară şi nimeni nu-i bagă în seamă pe cei doi.

— Nu e un venit mic, zice el, şi îmi ia cincisprezece mărci din cele o sută optzeci ale mele, ce hoţ!

— Mă descurc eu, spune Mieluşica. Mă descurc eu.

— Of, tu! izbucneşte el.

Din Mainzer Strasse dau în Krümperweg – brusc se face linişte.

Mieluşica spune:

— Acum înţeleg unele lucruri.

— Cum adică?

— Ei, nimic, numai că dimineaţa mi-e tot timpul rău. Şi mă simt cam ciudat…

— Dar trebuie să-ţi fi dat seama, nu?

— Îmi spuneam întruna că o să-mi vină totuşi. Cine se gândeşte imediat la aşa ceva?

— Poate că s-a înşelat!

— Nu. Nu cred. E adevărat.

— Totuşi e posibil să se fi înşelat?

— Nu, cred că…

— Te rog! Ascultă odată ce-ţi spun! E totuşi posibil?

— Posibil? Posibil e orice!

— Păi, poate mâine îţi vine ciclul. Să vezi atunci ce scrisoare îi scriu eu ăluia!

Cade pe gânduri, scrie deja scrisoarea.

După Krümperweg vine Hebbelstrasse. Cei doi se plimbă încet, în după-amiaza de vară, pe strada mărginită de ulmi frumoşi.

— O să-i cer înapoi şi cele cincisprezece mărci, spune brusc Pinneberg.

Mieluşica nu-i răspunde. Calcă atent, pe toată lăţimea pantofului, şi se uită pe unde păşeşte, totul e altfel acum.

— Încotro mergem, de fapt? întreabă el deodată.

— Eu trebuie să mă duc acasă, răspunde Mieluşica. Nu i-am spus mamei că rămân în oraş.

— Asta-i acuma! zice el.

— Nu te supăra, Băiete, îl roagă ea. Dacă pot, o să mai ies pe la opt şi jumătate. Cu ce tren vrei să pleci?

— Cu cel de nouă şi jumătate.

— Atunci te conduc la tren.

— Şi în rest nimic, spune el. Din nou nimic. Ce viaţă e asta?

Lütjenstrasse e o stradă de muncitori adevărată, împânzită mereu de copii, nici nu te poţi despărţi ca lumea de cineva.

— N-o lua aşa în tragic, Băiete, zice ea întinzându-i mâna. Mă descurc eu.

— Da, da, răspunde el încercând să zâmbească. Tu eşti cartea câştigătoare, Mieluşico, şi-i baţi pe toţi.

— La opt şi jumătate o să fiu jos. Cu siguranţă.

— Şi acum nici măcar un sărut?

— Zău că nu se poate, o să bârfească toţi. Curaj. Curaj!

Îl priveşte.

— Bine atunci, Mieluşico, zice el. Nici tu să n-o iei în tragic. O scoatem noi cumva la capăt.

— Sigur, nu-mi pierd curajul. Ne mai vedem, atunci.

Urcă în fugă treptele întunecoase, poşeta ei mică, de ieşit în oraş se izbeşte de balustradă: clap-clap-clap.

Pinneberg se uită după picioarele ei albe. De sute de mii de ori i-a scăpat deja Mieluşica urcând în fugă nenorocitele astea de trepte.

— Mieluşico! strigă el. Mieluşico!

— Da? răspunde ea de sus, privind peste balustradă.

— O clipă! strigă el.

Se repede în sus pe trepte, rămânând fără suflare în faţa ei, şi o apucă de umeri.

— Mieluşico! spune gâfâind din cauza nerăbdării şi a lipsei de aer. Emma Mörschel! Ce-ar fi dacă noi doi ne-am căsători…?

Mama Mörschel – domnul Mörschel – Karl Mörschel: Pinneberg e prins la mijloc

Emma Mörschel nu spune nimic. Se desprinde de Pinneberg şi se aşază încetişor pe una din trepte. Dintr-odată n-o mai ţin picioarele. Stă aşa şi se uită în sus la Băiatul ei.

— O, Doamne! murmură ea. Băiete, dacă ai face tu asta!

Ochii i se luminează. Ochii albastru-închis, cu o umbră de verde, parcă răspândeau acum o lumină strălucitoare.

Ca şi cum s-ar fi aprins în ea toţii pomii de Crăciun din viaţa ei, se gândeşte Pinneberg, stânjenit din pricina emoţiei.

— Atunci totul e în regulă, Mieluşico, zice el. O facem. Şi cât mai repede, nu?

— Băiete, să ştii că nu eşti obligat. Eu mă descurc oricum. Dar, sigur, ai dreptate, e mai bine ca Piticul să aibă un tată.

— Piticul, repetă Johannes Pinneberg. Da, aşa e, Piticul.

O clipă se lasă liniştea. Se frământă dacă să-i mărturisească Mieluşicăi că nu s-a gândit la Pitic când i-a propus căsătoria, ci la faptul că nu era deloc corect ca în după-amiaza asta de vară să stea şi s-o aştepte trei ore în stradă pe fata lui. În schimb spune:

— Mai bine te ridici, Mieluşico. Treptele sunt sigur murdare. Fusta ta albă…

— Lasă fusta, dă-o-ncolo! Ce ne pasă nouă de toate fustele din lume! Sunt atât de fericită! Hannes! Băiete!

Se ridică în picioare şi i se aruncă la piept. Casa a fost şi ea generoasă: din cele douăzeci de familii care intră şi ies pe treptele acelea, n-a trecut nimeni după-amiază la cinci, la vremea când se întorc bărbaţii de la muncă şi când toate gospodinele dau fuga să ia ce le mai lipseşte la gătit. N-a trecut nimeni.

Până când Pinneberg se eliberează spunând:

— Dar asta putem să facem şi sus – ca o pereche căsătorită. Hai să urcăm.

Mieluşica întreabă nesigură:

— Vrei să vii chiar acum? Nu-i mai bine să-i pregătesc pe tata şi pe mama, pentru că ei nu ştiu nimic despre noi…?

— Dacă trebuie s-o facem, mai bine s-o facem numaidecât, declară Pinneberg, neavând de gând să se întoarcă în stradă. Oricum, se vor bucura cu siguranţă, nu?

— Ştiu şi eu? spune gânditoare Mieluşica. Mama, foarte mult. Pe tata, ştii, nu trebuie să te superi. Tatei îi place să ia oamenii peste picior, dar n-o face cu răutate.

— O să fiu înţelegător, zice Pinneberg.

Mieluşica deschide uşa: un holişor. De după o uşă puţin crăpată se aude o voce:

— Emma, vino-ncoace, acum!

— Imediat, mamă, strigă Emma Mörschel. Numai să-mi scot pantofii.

Îl ia pe Pinneberg de mână şi îl conduce, în vârful picioarelor, într-o cămăruţă ce dă spre curte, în care se află două paturi.

— Pune-ţi lucrurile acolo. Da, ăsta e patul meu. În celălalt pat doarme mama. Tata şi Karl dorm dincolo, în camera cealaltă. Hai, vino. Stai, părul tău!

Îi trece repede un pieptăn prin părul ciufulit.

La amândoi le bat inimile tare. Ea îl ia de mână, trec prin holişor şi împing uşa de la bucătărie. Lângă sobă stă o femeie cu spinarea rotundă şi încovoiată, prăjind ceva într-o tigaie. Pinneberg zăreşte o rochie maro şi un şorţ mare şi albastru.

Femeia nu ridică privirea.

— Emma, fugi repede până-n beci şi adu nişte brichete de cărbune. Pot să-i zic lui Karl de sute de ori…

— Mamă, spune Emma, el e prietenul meu, Johannes Pinneberg din Ducherow. Noi vrem să ne căsătorim.

Femeia de lângă plită ridică privirea. E negricioasă, cu o gură puternică, dură şi ameninţătoare, ochi deschişi la culoare şi aspri şi un chip cu zeci de mii de riduri. O bătrână soţie de muncitor.

Femeia îl priveşte pe Pinneberg numai o clipă, cu asprime şi răutate. Apoi se întoarce la turtele ei din cartofi.

— Ce zi proastă, mormăie ea. Acum îmi cari indivizii tăi acasă?! Du-te şi adu cărbuni, că nu mai am jar.

— Mamă, spune Mieluşica încercând să râdă, chiar vrea să mă ia de nevastă.

— Îţi zic să aduci cărbuni, fato, strigă femeia şi agită furculiţa.

— Mamă…!

Femeia ridică privirea. Întreabă încet:

— N-ai ajuns încă jos? Vrei să-ţi ard una?!

Mieluşica îl strânge repede de mână pe Pinneberg. Apoi ia un coş, strigă cât poate de vesel: „Mă întorc imediat!“ şi se aude trântindu-se uşa de la intrare.

Pinneberg rămâne părăsit în bucătărie. Se uită cu sfială la doamna Mörschel, temându-se ca nu cumva simpla lui privire s-o înfurie, apoi priveşte pe fereastră. Se văd numai cerul albastru de vară şi câteva coşuri de fum.

Doamna Mörschel împinge tigaia la o parte şi îşi face de lucru cu inelele plitei. Zăngăneşte şi troncăneşte foarte tare. Amestecă jarul cu vătraiul şi bodogăneşte ca pentru sine. Politicos, Pinneberg întrebă:

— Mă scuzaţi…?

Astea sunt primele lui cuvinte în casa familiei Mörschel.

Mai bine n-ar fi spus nimic, pentru că femeia se repede asupra lui ca un vultur. Într-o mână ţine vătraiul, iar în cealaltă furculiţa cu care întorsese turtele din cartofi, însă asta nu-i aşa de grav, deşi le agită prin aer. Periculos e chipul ei, cu toate ridurile care zvâcnesc şi tresar, dar şi mai periculoşi sunt ochii ei răi şi ameninţători.

— Dacă îmi faci fata de ruşine! ţipă ea scoasă din fire.

Pinneberg se dă un pas în spate.

— Dar vreau s-o iau pe Emma de nevastă, doamnă Mörschel! zice el înspăimântat.

— Poate crezi că eu nu ştiu ce se-ntâmplă, spune femeia fără să clipească. De două săptămâni stau aici şi aştept. Mă gândeam că o să-mi spună ceva, mă gândeam că o să mi-l aducă pe individ curând, stăteam aici şi aşteptam. (Trage aer în piept.) Emma mea e o fată bună, măi omule, nu-i un gunoi pentru tine. A fost întotdeauna veselă. Niciodată nu mi-a spus un cuvânt urât – vrei s-o faci de ruşine?

— Nu, nu, şopteşte Pinneberg înspăimântat.

— Ba da! Ba da! strigă doamna Mörschel. Ba da! Ba da! De două săptămâni stau aici şi aştept să-mi dea tampoanele la spălat – nimic! Ce-aţi făcut?

Pinneberg nu poate să-i răspundă.

— Suntem şi noi oameni tineri, zice el moale.

— Ah, dumneata, spune ea încă supărată, ai convins-o pe fata mea la aşa ceva. Deodată se pune din nou pe ţipat: Voi, bărbaţii, sunteţi toţi nişte porci, nişte porci, ptiu!

— O să ne căsătorim de îndată ce sunt gata hârtiile, îi explică Pinneberg.

Doamna Mörschel se întoarce la plita ei. Grăsimea sfârâie pe când întreabă:

— Cu ce te ocupi, de fapt? Îţi poţi permite să te însori?

— Sunt contabil. La o firmă care vinde cereale.

— Adică funcţionar?

— Da.

— Un muncitor mi-ar fi plăcut mai mult. Cât câştigi?

— O sută optzeci de mărci.

— Cu tot cu reţineri?

— Nu, alea se mai scad.

— Asta-i bine, spune femeia. Nu-i prea mult. Vreau ca fata mea să rămână simplă. Şi, deodată, din nou cu răutate: Să nu crezi cumva că primeşte ceva. Noi suntem proletari. La noi nu se face aşa ceva. Numai lenjeria pe care şi-a cumpărat-o singură.

— Nici nu e nevoie, zice Pinneberg.

Brusc, femeia se înfurie din nou.

— Nici dumneata n-ai nimic. Nu pari să fi pus ceva deoparte. Dacă umbli îmbrăcat cu un costum ca ăsta, nu-ţi rămâne mai nimic.

Pinneberg nu mai trebuie să recunoască spăsit că o cam nimerise, fiindcă intră Mieluşica cu coşul de cărbuni.

— Te-a înfulecat cu fulgi cu tot, sărmane Băiat? întreabă ea. Mama e ca un cazan sub presiune, se-nfierbântă imediat.

— Nu fi obraznică, fetiţo, îi aruncă bătrâna. Că altfel îţi primeşti totuşi palma aia. Mergeţi în cameră şi aranjaţi-vă. Vreau să vorbesc eu mai întâi cu taică-tău.

— Aşa deci, zice Mieluşica. L-ai întrebat şi pe mire dacă-i plac turtele din cartofi? Azi sărbătorim logodna noastră.

— Plecaţi de-aici! spune doamna Mörschel. Şi să nu închideţi cumva uşa, o să trec să văd dacă nu faceţi prostii.

Se aşază la masa micuţă, pe scaunele albe, unul în faţa celuilalt.

— Mama e o simplă muncitoare, zice Mieluşica. E foarte aspră, dar nu-şi închipuie nimic rău.

— O, ba sigur că-şi închipuie, spune Pinneberg rânjind. Mama ştie foarte bine, înţelegi, ştie ce ne-a spus nouă doctorul.

— Sigur că ştie. Mama ştie întotdeauna totul. Cred că i-ai plăcut.

— Ei, lasă, nu părea deloc.

— Aşa-i mama. Trebuie să ţipe întotdeauna. Eu nici nu mai bag de seamă.

O clipă e linişte, stau amândoi cuminţi, unul în faţa celuilalt, cu mâinile pe masă.

— Trebuie să ne cumpărăm şi verighete, spune Pinneberg, adâncit în gânduri.

— O, Doamne, da, exclamă imediat Mieluşica. Zi repede, care-ţi plac mai mult, cele lucioase ori cele mate?

— Mate! răspunde el.

— Şi mie la fel! Şi mie la fel! strigă ea. Cred că avem aceleaşi gusturi în toate, asta-i bine. Cât o fi costând?

— Nu ştiu. Vreo treizeci de mărci?

— Atât de mult?

— Dacă le luăm din aur.

— Sigur că le luăm din aur. Ia să vedem, să ne luăm măsurile.

El se trage mai aproape. Rup un fir de pe mosorul cu aţă. E greu. Aţa ba le intră în carne, ba e prea largă.

— Să te uiţi la mâini aduce ceartă, spune Mieluşica.

— Dar nu mă uit deloc, răspunde el. Le sărut numai. Îţi sărut mâinile, Mieluşico.

Cineva bate tare la uşă.

— Haideţi încoace! A venit taică-tău!

— Îndată, spune Mieluşica şi se desprinde de braţul lui. Hai să ne aranjăm repede. Tata te ia numaidecât peste picior.

— Cum e tatăl tău?

— Doamne, o să vezi imediat. Dar nu contează. Tu pe mine mă iei de nevastă, pe mine, pe mine, fără mama şi tata.

— Dar cu Piticul.

— Cu Piticul, da. O să aibă parte de nişte părinţi nechibzuiţi. Nu pot sta cuminţi nici un sfert de ceas…

La masa din bucătărie şade un bărbat înalt, cu pantaloni cenuşii, vestă cenuşie şi o bluză albă, din tricot, fără guler, fără haină. E încălţat cu nişte papuci de casă. Are o faţă gălbejită şi ridată, ochi mici şi ageri, ascunşi în spatele unui lornion care atârnă, o mustaţă căruntă şi o bărbuţă aproape colilie.

Bărbatul citeşte Vocea poporului, însă acum, că Pinneberg şi Emma au intrat în bucătărie, lasă ziarul jos şi-l cercetează pe tânăr.

— Vasăzică dumneata eşti tânărul care vrea s-o ia de nevastă pe fii-mea? Mă bucur, ia loc. Oricum o să trebuiască să te mai gândeşti.

— La ce? întreabă Pinneberg.

Mieluşica îşi leagă şi ea un şorţ la brâu şi o ajută pe maică-sa. Doamna Mörschel spune supărată:

— Pe unde o fi umblând golănaşul ăsta? Toate turtele o să se-ntărească.

— Ore suplimentare, răspunde laconic domnul Mörschel. Şi se-ntoarce spre Pinneberg, făcându-i cu ochiul: Şi dumneata faci uneori ore suplimentare, nu-i aşa?

— Da, destul de des, zice Pinneberg.

— Dar neplătite?

— Din păcate. Şeful spune că…

Domnului Mörschel nu-i pasă de ce spune şeful.

— Ei, vezi, de aia mi-ar plăcea mai mult un muncitor pentru fii-mea. Când Karl face ore suplimentare, îi sunt plătite.

— Domnul Kleinholz spune că…, începe încă o dată Pinneberg.

— Ce spun patronii, tinere, îi explică domnul Mörschel, asta ştim noi de mult. Şi nu ne interesează. Ce fac, asta ne interesează. Aveţi şi voi acolo, la muncă, un contract tarifar, nu?

— Cred că da, răspunde Pinneberg.

— Crezutul e o chestie religioasă, un muncitor n-are treabă cu aşa ceva. Sigur că aveţi. Şi-acolo scrie că orele suplimentare trebuiesc plătite. De ce mă aleg eu cu un ginere care nu-şi primeşte banii?

Pinneberg ridică din umeri.

— Pentru că voi, funcţionarii, nu sunteţi organizaţi, îi explică domnul Mörschel cum stau lucrurile. Pentru că la voi nu există nici o camaraderie, nici o solidaritate. De aia fac cu voi tot ce vor.

— Eu sunt organizat, spune Pinneberg morocănos. Sunt membru într-un sindicat.

— Emma! Mamă! Tânărul nostru face parte dintr-un sindicat? Cine-ar fi crezut aşa ceva! Aşa de băţos şi membru într-un sindicat! (Mörschel cel înalt înclină capul şi-l cercetează pe viitorul său ginere cu ochii îngustaţi.) Şi cum se cheamă sindicatul tău, băiete? Ia zi!

— Sindicatul funcţionarilor germani, răspunde Pinneberg enervându-se din ce în ce mai tare.

Bărbatul înalt se rupe parcă în două, aşa de tare e cuprins de isterie.

— SFG! Mamă, Emma, ţineţi-mă bine, puştiu’ ăsta e un căţeluş, auziţi, zice că ăla-i sindicat! Un plasture galben prins de două scaune. O, Doamne, măi copii, aşa o glumă bună…

— Dacă-mi daţi voie, spune Pinneberg înfuriat. Nu suntem deloc un plasture galben! Nu suntem subvenţionaţi de patroni. Ne plătim singuri contribuţiile federale.

— Pentru ştabi! Pentru ştabii ăia galbeni! Ei, Emma, ţi l-ai ales pe cel mai potrivit. Unu’ de la SFG! Un căţeluş sadea!

Pinneberg se uită spre Mieluşica, cerându-i ajutorul, dar ea nu-l vede. Poate că Mieluşica e obişnuită cu aşa ceva, totuşi – chiar dacă ea e obişnuită – pentru el e foarte neplăcut.

— Funcţionar, pfui, când aud aşa ceva, spune Mörschel. Vă credeţi mai breji decât noi, muncitorii.

— Eu nu mă cred.

— Ba aşa credeţi toţi. Şi de ce? Pentru că nu pontaţi la patron pe-o săptămână, ci pe-o lună întreagă. Pentru că faceţi ore suplimentare neplătite, pentru că vă lăsaţi plătiţi sub normele tarifare, pentru că nu faceţi niciodată grevă, pentru că voi sunteţi întotdeauna spărgătorii de grevă…

— Dar nu e vorba numai de bani, spune Pinneberg. Noi gândim altfel decât majoritatea muncitorilor, avem alte nevoi…

— Gândiţi altfel, bombăne Mörschel, gândiţi altfel. De fapt, gândiţi la fel ca nişte proletari…

— Nu cred, spune Pinneberg, eu, de pildă…

— Dumneata, de pildă, i-o taie Mörschel îngustându-şi ochii cu răutate şi rânjind. Dumneata, de pildă, ţi-ai luat un avans.

— Cum adică? întreabă Pinneberg nedumerit. Avans…?

— Păi da, avans, rânjeşte celălalt şi mai tare. Avans, aici, la Emma. Păi, nu e foarte frumos, domnule. Obicei foarte proletar…

— Eu…, începe Pinneberg roşu în obraji, simţind că-i vine să trântească toate uşile şi să urle: „Da’ mai slăbiţi-mă cu toţii…!“.

Dar doamna Mörschel spune tăios:

— Tată, încetează odată cu înţepăturile tale! Chestia asta e lămurită. De-acum nu mai e treaba ta.

— Uite că vine Karl, strigă Mieluşica, pentru că afară se aude trântindu-se uşa.

— Atunci hai cu mâncarea, femeie, zice Mörschel. Şi totuşi am dreptate, ginerică, ia întreabă-l o dată pe preotul dumitale, n-a fost deloc frumos…

Intră un bărbat tânăr, însă tânăr e numai denumirea vârstei, pentru că nu pare deloc tânăr, e chiar mai gălbejit şi mai mâncat de fiere decât bătrâna. Mârâie: „’Nă seara“, nu-l bagă deloc în seamă pe oaspete, îşi scoate haina şi vesta, apoi şi cămaşa. Pinneberg priveşte totul cu o mirare crescândă.

— Ai făcut ore suplimentare? întreabă bătrâna.

Karl Mörschel mârâie ceva.

— Lasă acum spălatul, Karl, spune doamna Mörschel, vino să mănânci.

Dar Karl a dat deja drumul la apă şi începe să se spele cu mare râvnă. E gol până la brâu – Pinneberg se simte puţin stânjenit, mai mult din pricina Mieluşicăi. Dar ea nu pare să fie deranjată, pentru ea e pesemne ceva normal.

Lui Pinneberg multe nu i se par normale. Farfuriile de faianţă oribile, cu crăpături negricioase, turtele din cartofi pe jumătate reci, cu gust de ceapă, castravetele murat, berea la sticlă, deja răsuflată, care e turnată numai pentru bărbaţi, şi-apoi bucătăria asta tristă, Karl care se spală…

Acesta se aşază la masă şi zice bosumflat:

— Ia te uită, bere?

— Ăsta e viitorul bărbat al Emmei, îi explică doamna Mörschel. Vor să se căsătorească în curând.

— Vasăzică tot l-a prins pe unu’, spune Karl. Mă rog, un burghez. Un proletar nu-i destul de bun.

— Vezi, zice tata Mörschel foarte mulţumit.

— Tu să-mi dai mai întâi banii de masă şi după aia să deschizi gura aici, îl repede doamna Mörschel.

— Şi ce-nseamnă „vezi“, întreabă acru Karl întorcându-se către tatăl lui. Un burghez sadea mi-e mai drag decât fasciştii tăi socialişti.

— Fasciştii mei socialişti, îi răspunde bătrânul supărat. Cine-i fascist aici, pui de bolşevic ce eşti!

— Păi, e clar, zice Karl, voi, eroii de pe crucişătoarele blindate….

Pinneberg stă şi ascultă cu oarecare satisfacţie. Tot ce i-a aruncat bătrânul în faţă primeşte înapoi de la fiu-său, şi încă cu dobândă.

Dar asta nu face turtele din cartofi mai bune şi nu e un prânz plăcut, îşi închipuise altfel sărbătorirea logodnei sale.

Discuţie în noapte despre dragoste şi bani

Pinneberg nu s-a mai dus să prindă trenul, putea să plece şi cu cel de la patru dimineaţa. Tot ajungea la timp la magazin.

Cei doi stau în bucătăria întunecoasă. Într-o cameră doarme domnul, în cealaltă – doamna Mörschel. Karl a plecat la o întrunire a Partidului Comunist German.

Au tras două scaune de bucătărie unul lângă celălalt şi stau sprijiniţi cu spatele de soba răcită. Uşa care dă spre micul balcon e deschisă, iar vântul mişcă uşor perdeaua. Afară, peste o curte fierbinte, plină de zgomotele radiourilor, atârnă cerul nopţii, întunecat, cu stele foarte palide.

— Aş vrea, spune Pinneberg încet, strângând-o pe Mieluşica de mână, să ne fie ceva mai bine. Ştii, încearcă el să-i descrie, la noi ar trebui să fie lumină, perdele albe şi întotdeauna grozav de curat.

— Înţeleg, răspunde Mieluşica, înţeleg, aici trebuie să fie cumplit pentru tine, care nu eşti obişnuit.

— Nu vreau să spun asta, Mieluşico.

— Ba da. Ba da. De ce să n-o spui, dacă e cumplit. Că tata şi Karl se ceartă tot timpul e cumplit. Şi că tata şi mama se iau mereu la harţă e la fel de cumplit. Şi că vor mereu s-o înşele pe mama la banii pentru mâncare, iar mama îi prosteşte cu mâncarea… totul e cumplit.

— Dar de ce sunt aşa? La voi în casă sunt trei oameni care câştigă bani, ar trebui să vă meargă bine.

Mieluşica nu-i răspunde.

— Locul meu nu-i aici, spune ea în schimb. Am fost tot timpul o Cenuşăreasă. Când tata şi Karl ajung acasă, pentru ei seara e gata. Dar eu abia atunci încep cu spălatul vaselor, călcatul rufelor şi peticitul ciorapilor. Însă, de fapt, nu e asta, strigă ea. Asta aş face cu plăcere. Ci doar că totul pare de la sine înţeles şi că eşti împins şi plesnit, că n-ai parte niciodată de vreo vorbă bună şi Karl se poartă de parcă el m-ar hrăni fiindcă plăteşte mai mulţi bani pentru mâncare… Eu nu câştig aşa mult – cât primeşte azi o vânzătoare?

— În curând o să se termine toate, spune Pinneberg. În curând.

— Ah, nu e asta, strigă ea disperată, nu e deloc asta. Dar ştii, Băiete, ei întotdeauna m-au dispreţuit, „prostuţo“, aşa îmi spun. Adevărat, nu sunt prea deşteaptă. Nu înţeleg multe. Şi apoi mai spun că nu sunt drăguţă…

— Dar eşti drăguţă!

— Tu eşti primul care spune asta. Când mai mergeam uneori la dans, întotdeauna rămâneam pe scaun. Şi, când mama îi spunea lui Karl să trimită pe unul dintre prietenii lui, el zicea: „Cine vrea să danseze cu o capră ca asta?“. Serios, tu eşti primul care…

Un sentiment neplăcut îl cuprinde pe Pinneberg. Zău, n-ar trebui să-mi spună aşa ceva. Mie mi s-a părut întotdeauna drăguţă. Şi acum, dacă nu e, de fapt, drăguţă… Dar Mieluşica urmează:

— Vezi tu, Băiete, nu vreau să mă plâng faţă de tine. Vreau s-o spun numai acum, o singură dată, ca să-nţelegi că locul meu nu-i aici, locul meu e alături de tine. Numai cu tine. Şi-ţi sunt grozav de recunoscătoare, nu numai pentru Pitic, ci şi pentru că ai luat-o pe Cenuşăreasa…

— Tu, spune el. Tu!

— Nu, mai aşteaptă. Şi dacă zici că vrei să fie totul curat şi luminos, trebuie să mai ai puţină răbdare, pentru că n-am învăţat să gătesc ca lumea. Şi dacă-ţi greşesc cu ceva, trebuie să-mi spui şi eu n-o să te mint niciodată, niciodată…

— Nu, Mieluşico, nu, totul e bine.

— Şi noi n-o să ne certăm niciodată, niciodată n-o să ne certăm. O, Doamne, Băiete, cât de fericiţi o să fim noi doi împreună. Şi-apoi şi al treilea, Piticul.

— Şi dacă va fi fetiţă?

— Dacă-ţi spun că e un Pitic, un Pitic micuţ şi dulce.

După ceva timp se ridică şi ies pe balcon. Da, cerul atârnă acolo, deasupra acoperişurilor, cu stelele lui. Stau aşa o vreme, tăcuţi, fiecare cu mâna pe umărul celuilalt.

Apoi se întorc pe acest pământ, la curtea îngustă, la puzderia de ferestre pătrate şi la muzica de jazz gălăgioasă.

— Ne luăm şi un aparat de radio? întreabă brusc Pinneberg.

— Da, sigur. Ştii, atunci n-o să mă mai simt aşa de părăsită când eşti tu plecat la muncă. Dar mai încolo. Trebuie să mai facem rost de atâtea lucruri!

— Da, spune el.

Linişte.

— Băiete, începe Mieluşica simplu. Trebuie să te întreb ceva.

— Da?

— Dar să nu te superi!

— Nu, spune el.

— Tu ai pus ceva deoparte?

Tăcere.

— Puţin, răspunde el şovăind. Dar tu?

— Şi eu am pus ceva. Dar apoi zice foarte repede: Numai puţin, puţin de tot.

— Zi tu, spune el.

— Nu, zi tu primul.

— Eu…, spune el şi se opreşte.

— Zi odată! îl roagă ea.

— E chiar numai puţin de tot, poate chiar mai puţin decât tine.

— Cu siguranţă că nu.

— Ba da. Sigur.

Tăcere. Tăcere lungă.

— Întreabă-mă, o roagă el.

— Deci, spune ea trăgând adânc aer în piept. E mai mult decât…

Se opreşte.

— Decât ce? întreabă el.

— Ei lasă, râde ea dintr-odată. De ce să mă ruşinez? Eu am strâns o sută treizeci de mărci.

El spune mândru şi răspicat:

— Patru sute şaptezeci.

— A, bravo! exclamă Mieluşica. Aşa mai merge. Şase sute de mărci. Băiete, sunt o grămadă de bani!

— Ei…, spune el. Nu mi se pare prea mult. Dar e scumpă viaţa de burlac.

— Şi din salariul meu de o sută douăzeci de mărci a trebuit să plătesc şaptezeci de mărci pentru casă şi masă.

— E nevoie de mult timp ca să economiseşti atâta, spune el.

— Al naibii de mult. Durează o veşnicie.

Tăcere.

— Nu cred c-o să găsim imediat o locuinţă în Ducherow, spune el.

— Atunci trebuie să ne luăm o cameră mobilată.

— Aşa putem pune bani deoparte pentru mobila noastră.

— Dar cred că mobilată e îngrozitor de scumpă.

— Păi, hai să socotim, propune el.

— Da. Să vedem la cât ajungem. Să socotim de parcă n-am avea nimic pus deoparte.

— Da, n-avem voie să ne atingem de banii ăia, trebuie să-i înmulţim. Vasăzică salariul e de o sută optzeci de mărci…

— Dacă eşti căsătorit, o să primeşti mai mult.

— Da, dar vezi, nu ştiu sigur. E grozav de încurcat. Potrivit contractului tarifar – poate, însă şeful meu e aşa de ciudat…

— Mie nu mi-ar păsa dacă e ciudat.

— Mieluşico, hai să socotim acum cu o sută optzeci. Dacă o să fie mai mult, cu atât mai bine, dar deocamdată atât avem.

— Bine, se învoieşte ea. Să începem cu reţinerile.

— Da, spune el. Că pe alea nu le poţi modifica. Impozitul e şase mărci şi asigurarea de şomaj, două. Şi asigurarea de angajat – alte patru mărci. Şi Casa de sănătate – cinci mărci şi patruzeci. Şi sindicatul – patru mărci şi cincizeci…

— Păi, sindicatul tău e cam degeaba…

Pinneberg spune cu o uşoară nerăbdare:

— Lasă asta. Mi-a împuiat destul capul tatăl tău.

— Bine, zice Mieluşica, asta înseamnă douăzeci şi două de mărci şi şaizeci reţineri. N-ai nevoie de bani de drum?

— Din fericire, nu.

— Atunci rămân deocamdată o sută cincizeci şi şapte de mărci şi şaizeci. Cât e chiria?

— Păi, nu ştiu. Cameră şi bucătărie, mobilate. Cu siguranţă patruzeci de mărci.

— Hai să spunem patruzeci şi cinci, propune Mieluşica. Mai rămân o sută douăsprezece mărci. Cât crezi că ne trebuie pentru mâncare?

— Păi, spune tu.

— Mama zice mereu că are nevoie de o marcă şi cincizeci pe zi pentru fiecare.

— Asta înseamnă nouăzeci de mărci pe lună, spune el.

— Atunci ne mai rămân douăzeci şi două de mărci şi patruzeci, socoteşte ea.

Se privesc.

Mieluşica zice repede:

— Şi încă n-am pus nimic pentru cărbuni. Şi nimic pentru gaz. Şi nimic pentru lumină. Şi nimic pentru poştă. Şi nimic pentru haine. Şi nimic pentru lenjerie. Şi nimic pentru pantofi. Şi vase va mai trebui să cumpărăm din când în când.

El spune:

— Şi poate mai vrem să mergem din când în când la cinema. Şi duminica să facem o excursie. Şi din când în când îmi place şi mie să fumez câte-o ţigară.

— Şi mai vrem să punem şi deoparte.

— Cel puţin douăzeci de mărci pe lună.

— Treizeci.

— Dar cum?

— Hai să mai socotim o dată.

— Reţinerile nu se modifică.

— Şi n-o să găsim o cameră cu bucătărie mai ieftină.

— Poate cu cinci mărci mai ieftină.

— Mda, o să văd. Dar un ziar o să vrem să ne luăm.

— Sigur. Putem să economisim numai la mâncare, dar bine… aşa… poate vreo zece mărci.

Se privesc din nou.

— Tot nu ne iese. Şi nici n-are rost să ne gândim la economisit.

— Auzi, spune ea plină de grijă, trebuie să porţi întotdeauna cămăşi călcate? Pentru că eu nu pot să le calc.

— Trebuie, aşa vrea şeful. O cămaşă costă şaizeci de bani de călcat şi un guler – zece bani.

— Asta înseamnă încă cinci mărci pe lună, socoteşte ea.

— Şi reparatul pantofilor.

— Da şi ăsta. E scump rău.

Tăcere.

— Aşa, să mai socotim o dată.

Şi după un timp:

— Deci, să tăiem de la mâncare încă zece mărci. Dar cu mai puţin de şaptezeci nu mă descurc.

— Cum se descurcă alţii?

— Da, nici eu nu ştiu. Dar sunt o grămadă care au şi mai puţin.

— Nu-nţeleg nimic.

— Trebuie să fie ceva greşit aici. Hai să socotim din nou.

Socotesc iar şi iar, însă nu ajung la nici un alt rezultat. Se privesc.

— Ştii, spune ea brusc, dacă ne căsătorim, aş putea să cer plata asigurării mele de angajat.

— Ce bine! exclamă el. Asta înseamnă pe puţin o sută douăzeci de mărci.

— Şi mama ta? întreabă ea. Nu mi-ai povestit niciodată despre ea.

— Nu-i nimic de povestit, spune el scurt. Nu-i scriu niciodată.

— Aşa, zice ea. Aşa deci.

Din nou tăcere.

Nu ajung la nici o concluzie, aşa că se ridică şi ies pe balcon. În curte aproape că s-a făcut întuneric, chiar şi oraşul s-a liniştit. În depărtare se aude claxonând o maşină.

El spune, dus pe gânduri:

— Un tuns mai costă şi ăsta optzeci de pfenigi.

— Ei şi tu, lasă, îl roagă ea. Dacă alţii se descurcă, atunci ne descurcăm şi noi. O să fie bine.

— Ascultă, Mieluşico, spune el. N-o să-ţi dau bani de buzunar. La începutul lunii punem toţi banii la un loc şi fiecare îşi ia din ei atât cât are nevoie.

— Da, zice ea. Am un vas drăguţ potrivit pentru asta, din faianţă albastră. O să ţi-l arăt. Şi trebuie să fim foarte chibzuiţi. Poate o să învăţ să calc cămăşi.

— Ţigările de cinci pfenigi bucata sunt tot o prostie, spune el. Există unele destul de bune şi la trei pfenigi.

Dar ea scoate un ţipăt:

— Doamne, Băiete, am uitat cu totul de Pitic! Şi el costă ceva bani!

Pinneberg se gândeşte.

— Cât poate să coste un copil aşa de mic? Mai trebuie să primim şi banii pentru naştere şi pentru alăptat, plătim şi impozite mai mici… cred că în primii ani nu ne costă, de fapt, nimic.

— Nu ştiu, spune ea nesigură.

În uşă se iveşte o arătare albă.

— Nu vreţi să mergeţi odată la culcare? întreabă doamna Mörschel. Mai puteţi prinde trei ceasuri de somn.

— Da, mamă, răspunde Mieluşica.

— Oricum nu mai contează, spune bătrâna. O să dorm cu taică-tău în noaptea asta. Karl nu mai vine. Ia-l cu tine pe ăsta al tău…

Uşa se închide şi rămâne nerostit care al tău…

— Dar chiar nu vreau, spune Pinneberg puţin supărat. Chiar că nu-i deloc plăcut aici, la părinţii tăi…

— Doamne, Băiete, râde ea. Karl are dreptate, chiar eşti un burghez…

— Ba deloc! protestează el. Dacă nu-i deranjează pe părinţii tăi. (Se mai codeşte puţin.) Şi dacă doctorul Sesam s-a înşelat, n-am avut parte de nimic.

— Atunci să ne-aşezăm din nou pe scaunele din bucătărie, propune ea. Mă cam dor toate.

— Hai că vin, Mieluşico, spune el pocăit.

— Păi, dacă nu vrei…

— Sunt un berbec, Mieluşico! Sunt un berbec!

— Aşa deci, zice ea. Păi, atunci ne potrivim.

— Ia să vedem, chiar acum, spune el.