© 2018 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7298-1

ISBN PDF: 978-973-46-7299-8

ISBN print: 978-973-46-7215-8

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © eelnosiva/Depositphotos.com

Foto autor : din arhiva personală

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IULIAN CIOCAN (n. 6 aprilie 1968, Chişinău, Republica Moldova) este prozator, publicist şi critic literar. Comentator al postului de radio Europa Liberă. Romane publicate: Înainte să moară Brejnev (Polirom, 2007; traducere în limba cehă la Dybbuk, 2009); Tărîmul lui Saşa Kozak (Tracus Arte, 2011; traducere în limba slovacă la Kalligram, 2015; traducere în limba franceză la Belleville, 2017); Iar dimineaţa vor veni ruşii (Polirom, 2015). A publicat proză în reviste şi antologii din SUA, Germania, China, Cehia, Bulgaria, Belgia şi Brazilia. Invitat la New York, la festivalul PEN World Voices (2011), la Festivalul Internaţional de Literatură şi Traducere, Iaşi (2015) şi la Noaptea Literaturii din Amsterdam (2016).

Pentru Laurenţiu

1

Sexagenarul Nistor Polobok, un bărbat trupeş, pleşuv, cu barbă sîrmoasă şi căruntă, se întorcea binedispus acasă cu maşina de serviciu. Domnul Polobok era Şeful Direcţiei Arhitectură – Urbanism – Fond Funciar a Primăriei Chişinău şi fusese la un chiolhan de pomină, cu lăutari şi cocote, ce desăvîrşise o zi reuşită, în care luase trei mii de euro şpagă. În sfîrşit, după lungi şi obositoare tratative, cinovnicul pleşuv îi dăduse o autorizaţie de construcţie unui barosan insistent, care visa de multă vreme să facă o benzinărie într-un colţ de parc curat. Iar acum, vesel şi uşor aghesmuit, Nistor Polobok se gîndea cum să cheltuiască mai bine banii cîştigaţi, uitîndu-se din cînd în cînd pe geam la străzile pustii ale oraşului nocturn, care-şi vînturau agale gunoiul în aşteptarea măturătorilor matinali. Pe un trotuar scofîlcit, o sticlă de bere se rostogolea încetişor, împinsă de vîntul lînced.

Într-un tîrziu, BMW-ul coti pe o stradelă liniştită din sectorul Telecentru şi opri în faţa unei porţi impozante dincolo de care se înălţa un castel faraonic.

„Am sosit, Nistor Fiodorovici…“, zise şoferul Vasea, fără să se întoarcă spre şef.

Avea o voce inexpresivă care trăda o uşoară lehamite şi care îi displăcea lui Nistor Polobok. Pesemne, se cam săturase Vasea să-l însoţească pe marele cinovnic la toate petrecerile, să-l aştepte deseori pînă după miezul nopţii, dar şi şeful considera, nu fără temei, că şoferul ar trebui să fie mulţumit de posibilităţile pe care i le oferea locul de muncă la Primărie. Ar mai fi luat Vasea, la un preţ modic, o garsonieră într-un bloc nou dacă Nistor Polobok nu punea un cuvînt bun pentru el? Pe dracu’!

Şeful sexagenar coborî, icnind, din automobilul care dispăru imediat, eliberat parcă de o imensă povară. Apoi vîrî mîinile în buzunarele pantalonilor şi contemplă preţ de cîteva minute zidul înalt de beton care îi împrejmuia construcţia fabuloasă. Constatînd a mia oară că are o proprietate frumoasă, Nistor Polobok icni din nou satisfăcut. Era o noapte de mai încîntătoare, senină, cu puzderie de stele pe cer, a căror lumină clipicioasă-tainică îl făcu în cele din urmă pe funcţionarul pleşuv să-şi desprindă privirea de la casa imensă şi să se uite în sus.

„Ce-o fi însemnînd, oare, aprinderea şi stingerea unor stele?“, se întrebă Nistor Polobok, dar oboseala acumulată peste zi îi alungă pe loc dorinţa de a căuta un răspuns.

Frunzele arţarului de lîngă poartă tremurau şopotitoare în bătaia vîntuleţului. O pisică a cărei siluetă abia se distingea în lumina debilă a unui stîlp electric miorlăi lasciv şi se pierdu în noapte.

„Trebuie să dorm, să mă odihnesc!“, îşi zise cinovnicul şi se îndreptă agale spre poarta impozantă.

Făcu doi paşi. Apoi, pe neaşteptate, piciorul drept i se înfipse într-o denivelare din asfalt, se împiedică şi căzu caraghios, scoţînd un oftat apăsat. Simţi o durere ascuţită în gleznă.

„Fir-ar al naibii!“, exclamă Nistor Polobok, căznindu-se o vreme să scoată piciorul din crăpătura destul de adîncă din asfalt. Cînd în sfîrşit se ridică, cu senzaţia că scăpase dintr-o menghină hrăpăreaţă, nu mai putu să calce cu aceeaşi uşurinţă. Glezna îl durea foarte tare şi, colac peste pupăză, se julise la un genunchi. Încercă de cîteva ori, cu mare grijă, să-şi lase greutatea corpului pe piciorul afectat, holbîndu-se nedumerit la falia care-l prinsese ca o capcană. Mare porcărie! Cum de apăruse crăpătura asta chiar în faţa porţii sale? În cele din urmă îşi luă inima-n dinţi şi merse poticnit spre casă. Din cînd în cînd se oprea pentru a îmblînzi durerea pulsatilă, enervantă. Clătinîndu-se la fiecare pas, intră în holul imens al castelului cu elemente arhitectonice amestecate…

Dintr-odată i se proţăpi în faţă soţia insomniacă.

„Cît o să mai vii aşa de tîrziu acasă, măi, omule?“, strecură printre dinţi Luminiţa Polobok.

Era o femeie mult prea repede fosilizată, cu ochii încercănaţi, care se pensionase de curînd şi ţinea regim din cauza problemelor cu stomacul.

„Am stat de vorbă cu prietenii, cu colegii…“

„Nu mă interesează ce faci şi cu cine trăncăneşti! Problema e că nu pot dormi din cauză că vii mereu în dricul nopţii, omule!“

„Dar cine te împiedică să dormi, femeie? Avem o casă mare… Nu trăim într-o cameră strîmtă de cămin. Nu trec prin dormitorul tău cînd intru în casă…“

Buna dispoziţie a funcţionarului pleşuv, zdruncinată de căzătură, se spulberase acum.

„Eu simt şi din dormitor cum deschizi uşa! Şi asta mă calcă pe nervi! Dar… la picior ce-ai păţit?“

„Am căzut lîngă poartă… Era o crăpătură ciudată în asfalt…“

„Ai căzut? Poate eşti beat şi nu te mai poţi ţine pe picioare?“

„Lasă-mă-n pace, femeie! Mă doare glezna! Şi caută-ţi de problemele tale!“, se răsti Nistor Polobok la soţia cicălitoare, nevricoasă, cu care se certa din ce în ce mai aprig de la o vreme.

Dacă n-ar fi fost cele două fiice stabilite în Occident, ar fi divorţat, probabil.

„Phi…“, făcu Luminiţa şi, aruncîndu-i o privire dispreţuitoare, se retrase în dormitorul ei spaţios, garnisit cu tablouri kitschoase.

Cumpărate de la un pictor în vogă, acestea reprezentau cu precădere chipuri şi scene biblice care îl cam descumpăneau pe funcţionarul trupeş.

Rezemîndu-se de balustradă, Nistor Polobok urcă încetişor scara spiralată ce ducea la biroul de la mansardă. În acest birou, cu vedere spre o mică livadă, obişnuia el să doarmă după ce relaţia cu soţia se răcise. În odaie îşi aruncă pantofii din picioare, băgă plicul cu bani într-un sertar, puse iPhone-ul pe o măsuţă, îşi pipăi glezna, gemînd, şi se întinse pe o canapea din piele naturală. Adormi cu greu şi avu un somn agitat.

În vis i se prefirară cîteva imagini nasoale din copilărie, cu un huligan înfricoşător obijduindu-l în văzul tuturor în curtea şcolii. Huliganul acela avea nişte pumni imenşi ce-l băgau în sperieţi pe micuţul Nistorel, dar mai înspăimîntător decît pumnii brutei era faptul că nici un coleg, absolut nici unul, nu îndrăznea să-i sară în apărare. Iar cîţiva chiar rîdeau pe înfundate. Apoi, după o explozie de lumină, rolurile parcă se inversară. Nu mai era victimă, ci atacator. Nu mai era mic, ci matur. Se văzu pe sine în culmea furiei, aruncîndu-se asupra unei camere de televiziune impertinente şi lovind cu pumnul obiectivul aparatului pe care îl brăzdară în aceeaşi clipă cîteva crăpături urîte…

Nistor Polobok se trezi cu inima grea, cu o senzaţie inexplicabilă de frică. O pasăre ciripea cu osîrdie dincolo de sticla termopanului. Ceasul de pe măsuţă indica ora 7. Glezna i se umflase şi se învineţise, iar durerea devenise insuportabilă. Era limpede că vizita la cea mai mare clinică privată din Chişinău nu mai putea fi amînată. Îl sună pe şoferul Vasea şi îi porunci să vină peste o jumătate de oră, apoi pe primarul capitalei, Denis Cartof, un tînăr ţîfnos, cu nas mare şi coroiat, căruia îi spuse că va lipsi cîteva zile de la serviciu din pricina căzăturii stupide.

2

Nistor Fiodorovici Polobok făcuse o banală entorsă. „O nimica toată!“, îl îmbărbătă doctorul plin de solicitudine şi-i prescrise cîteva medicamente. După două zile de lenevire pe canapea, cu telecomanda sau iPhone-ul în mînă, tratamentul a avut efect şi piciorul i se dezinflamă. În tot acest răstimp îl ajută foarte mult Vasea, care ba îi aducea mîncare de la supermarket (Luminiţa nu-i mai gătea nimic de-o veşnicie), ba îi bandaja glezna. „În fond, nu e un băiat rău acest Vasea. Cam prostuţ, dar deloc rău…“, concluzionă în sinea sa cinovnicul în timp ce înfuleca o salată de boeuf adusă într-o seară de şoferul plictisit.

Au fost două zile de acalmie, un respiro de care poate avea nevoie. O singură dată îl deranjă adjunctul, Adrian Coteţov cel mucalit, care îi oferi detalii despre noile victime pe care urmau să le stoarcă de bani. Cu multă răbdare, Nistor Polobok îi dădu toate indicaţiile necesare pentru deghizarea jecmănirii în afacere cinstită. Într-o ţară în care toţi furau ca-n codru, banii au fost mereu pentru funcţionarul chel un fir călăuzitor în viaţă. Cum să trăieşti fără bani? Iar pentru că salariile erau ridicol de mici, trebuiau găsite alte soluţii, nu? Aşadar, după zilele astea în care fusese mai mult trîntit pe canapea, durerea din gleznă i se domolise. Rău era însă faptul că nu-şi mai recuperă echilibrul sufletesc.

Ieşind să se plimbe, după lîncezeala îndelungată, Nistor Polobok constată cu stupoare că falia apărută în asfaltul de lîngă poartă era şi mai adîncă, mai lungă, de aproape un metru, şi mai lată, de vreo treizeci de centimetri. Ce naiba?! Să fi trecut pe strada lor o maşină de mare tonaj? Puţin probabil. Nu avea voie transportul greu să treacă prin cartierul acela, pe lîngă casele unor funcţionari importanţi. Şi nici recentele lucrări de asfaltare a străzii n-au fost de mîntuială, ca prin alte părţi. Însuşi primarul Cartof monitorizase calitatea execuţiei lucrărilor! Şi atunci ce anume generase crăpătura aceea? Nistor Polobok nu pricepea. Le telefonă imediat colegilor de la Primărie şi îi rugă să înlăture problema în cel mai scurt timp.

A doua zi, la faţa locului au venit trei lucrători (doi executanţi obosiţi şi un sfătuitor plin de vigoare) care au astupat rapid crăpătura ciudată şi l-au invitat pe funcţionarul trupeş să le aprecieze munca. Nistor Polobok călcă de cîteva ori pe dunga de asfalt proaspăt, verificîndu-i trăinicia, şi rămase mulţumit. Nu trecură însă nici două ore şi asfaltul nou plesni. Crăpătura stranie reapăru, iar de această dată avea o lungime de vreo doi metri, o lăţime de vreo şaizeci de centimetri şi o adîncime de aproximativ doi metri. Cînd o văzu aşa de mare şi de ameninţătoare, Nistor Polobok rămase cu ochii boldiţi la dînsa minute în şir. Era imposibil să se producă o alunecare de teren în acel loc. Asta îi spusese un geolog-academician a cărui competenţă în domeniu nu putea fi pusă la îndoială. În timp ce se holba la cufundătura regenerată în mod miraculos, cinovnicul remarcă o prelungire abia vizibilă a acesteia, care ajungea pînă la gardul lui de beton. Apoi, ridicîndu-şi privirea, observă că zidul frumos care îi împrejmuia castelul se crăpase aproape pe toată înălţimea lui, de parcă fusese un cutremur mare. Nistor Polobok se apropie încet de gardul de beton, reveni apoi la crăpătura mare din asfalt şi urmări cu privirea fisura subţire şi zigzagată care i se căţărase pe zid. „Futu-i mama mă-sii!“, înjură în sinea lui. Îşi auzi dintr-odată zbaterile inimii şi fu înţepat de o frică sugrumătoare.

În scurtă vreme, în jurul crăpăturii se adunaseră mai mulţi vecini înstăriţi, dar veni şi locatarul unui bloc hruşciovist ce se conservase ca printr-un miracol în cartierul bogaţilor.

„Ce căcat! Chiar aici trebuia să apară, blea?“, zise proprietarul unui supermarket, scărpinîndu-se la subsuoară.

„Băi, tipii care au astupat amu groapa asta ar trebui găsiţi şi futuţi binişor! Ce mai stai pe gînduri, domnu’ Nistor?!“, îl sfătui finul unui ministru care venise în şlapi, cu un pacheţel de alune într-o mînă şi cu o sticlă de bere în alta.

„Nu ştiu dacă ei sînt de vină…“, îngăimă Nistor Polobok, neputîndu-şi lua privirea de la fisura din gardul de beton.

„Cine să mai fie, domnu’ Nistor? Ăştia lucrează de mîntuială. Aşa au fost învăţaţi acasă, nespălaţii dracului! Din cauza lor n-o să mai poţi merge cu maşina pe aici…“, zise finul ministrului şi rîgîi mitocăneşte.

„Mata lucrezi la Primărie, nu-i aşa?“, răsună vocea tremurătoare a locatarului din blocul hruşciovist şi dărăpănat.

Era un om care se veştejise înainte de vreme din cauza traiului însingurat şi a pensiei mici.

Surprinşi, bogătanii se întoarseră spre el şi-l măsurară o vreme din creştet pînă-n tălpi.

„Apu, dacă lucrezi la Primărie, să fii bun şi să faci drumul! E datoria matale! Voi, cei de la Primărie, ştiţi numai să tocaţi banii statului! Da’ de drumuri nu vă pasă! Eh…“

Omul îmbătrînit prematur îl fulgeră cu privirea pe Nistor Polobok şi se duse să-şi noteze cheltuielile zilnice într-un caiet cu foi îngălbenite.

„Staric tîmpit! Hruşciovka asta plină de păduchi ar trebui demolată…“, pufni proprietarul supermarketului, scărpinîndu-se cu furie la subsuoară, de parcă păduchii din blocul săracilor îl atacaseră deja.

Nistor Polobok se întristă şi mai tare: nici unul dintre vecini nu băgase în seamă prelungirea subţire a crăpăturii care îi sluţise gardul de beton.

Somaţi de grangurii din Primărie să-şi îndeplinească sarcinile de serviciu cu conştiinciozitate, cei trei lucrători au revenit, spre seară, pe stradela liniştită a oamenilor de curînd înavuţiţi şi, de cum au văzut crăpătura transformată în cogeamite groapa, au rămas cu gurile căscate.

„Şefu’, noi am făcut totul cum se cuvine. Nu sîntem vinovaţi. Nu înţăleg ce s-a întîmplat, şefu’… Dacă vreţi, rămîneţi aici ca să vedeţi cum o astupăm…“, zise „sfătuitorul“ derutat şi speriat.

„Asta am de gînd să fac! Nu mai poţi avea astăzi încredere în nimeni!“, tună Nistor Polobok, aruncîndu-le o privire ascuţită lucrătorilor dubioşi.

Aceia ridicară din umeri, îşi scuipară-n palme şi se apucară de treabă. Funcţionarul pleşuv nu-i slăbi din ochi nici o clipă, foindu-se în jurul lor, bombardîndu-i mereu cu întrebări. „Sfătuitorul“ îi lămuri totul de-a fir a păr, cu multă răbdare, străduindu-se să-i zîmbească cinovnicului sîcîitor care avea idei aproximative despre lucrările de asfaltare. Simplul fapt că nu reuşiseră să rezolve problema din prima încercare îi expunea unui mare pericol. Să scoţi din sărite o persoană atît de importantă, să-l enervezi pe Nistor Polobok era totuna cu echilibristica pe sîrmă la o înălţime ameţitoare. Au terminat opintelile cînd întunericul se lăsase peste oraş, l-au asigurat pe „şefu’“ că au fost meticuloşi şi exigenţi şi, obţinînd un mic gest aprobator al acestuia, au plecat cu sentimentul că soarta îi fute prea des. Nistor Polobok îi urmări o vreme cu privirea, apoi, după ce examină încă o dată crăpătura din gardul de beton cu care se mîndrea, se duse în biroul de la mansardă ca să se uite la televizor.

Moldova 1 transmitea în direct discursul plictisitor şi demagogic al unui oligarh tot mai influent, cu mutră de cimpanzeu. Cuvintele pe care oligarhul le pronunţa frecvent, cu o deosebită tărie, erau „VALORI“ şi „PRINCIPII“, iar clarviziunea dobîndită de-a lungul anilor în administraţia publică locală îi contură pe loc lui Nistor Polobok oportunitatea înscrierii, de dragul carierei, în partidul cimpanzeului, partid ce creştea văzînd cu ochii. Ameţit de turuiala oligarhului, Nistor Polobok închise televizorul, îşi prepară în bucătărie un ceai de coada-şoricelului, pentru a se calma, şi adormi într-un tîrziu pe canapeaua din piele naturală.

Se făcea că era din nou mic şi neajutorat, că un huligan agasant îi căra pumni în curtea şcolii, pe cînd colegii se amuzau copios pe socoteala lui şi rîdeau nechezat. Venea apoi explozia de lumină după care el, Nistor cel de azi, se arunca asupra unei camere de televiziune şi lovea cu pumnul obiectivul aparatului care crăpa, iar dindărătul camerei o faţă blurată îi striga cu furie: „Să crăpi, jigodie coruptă!!! Să crăăăăăăăăpi!!!“.

Nistor Polobok se trezi brusc în miezul nopţii, zgîlţîit zdravăn de soţia speriată, cu obraji căzuţi.

„Scoală, omule! Scoală! S-a auzit o bufnitură mare! Ieşi afară repede…“, se tînguia Luminiţa.

„Ce vrei, muiere proastă?! E noapte! Lasă-mă să dorm…“, se zborşi sexagenarul trupeş cu ochii cîrpiţi de somn, dar Luminiţa continua să se lamenteze.

Inima îi bătea cu putere din cauza imaginilor din vis, de o claritate răvăşitoare. După ce se mai dezmetici, se ridică clătinîndu-se. Îşi trase pantalonii, se holbă, cuprins de ciudă, la soţia nesăbuită, înjură şi coborî scara spiralată. Simţi cum o premoniţie sumbră îi dă tîrcoale şi încercă s-o alunge, zicîndu-şi că o gură de aer curat era mai mult decît indicată după un vis urît. Afară însă, frica îl luă imediat în stăpînire. Rămase mai întîi cu ochii aţintiţi asupra zidului de beton pe care apăruseră cîteva crăpături adînci, hidoase. O bucată măricică de zid se desprinsese şi strivise brutal trei ghivece cu zambile ale Luminiţei, dezvăluind parţial proporţiile dezastrului şi făcîndu-l să simtă un junghi arzător în inimă. Iar apoi, cînd ieşi din curte, fu cît pe ce să-şi piardă cunoştinţa. În dreptul porţii, o crăpătură uriaşă, lată de vreo doi metri, spinteca de-a curmezişul strada scăldată în lumina lunii. Arţarul de lîngă poartă se cocîrjase, iar o rădăcină groasă îi ieşise la iveală, de parcă cineva voise să smulgă arborele din pămînt. Alarma unei maşini parcate în apropiere schelălăi strident cîteva secunde, dar nimeni nu catadicsi să se trezească. Strada rămase goală, iar ferestrele caselor, întunecate. „Îi doare-n pulă de ceea ce se-ntîmplă dincolo de ogrăzile lor…“, îl străbătu o revelaţie. Nistor Polobok stătu în cumpănă o vreme, apoi, luîndu-şi inima-n dinţi, se apropie tiptil de marginea gropii uriaşe. Se lăsă în pirostrii şi se uită înăuntru. Groapa era adîncă. Fundul nu i se vedea, fiind învăluit de o beznă de nepătruns.

„Ce pizda mă-sii e asta?“, îngăimă.

Un sentiment amestecat, de furie, frică şi disperare, îi schimonosi faţa. Nu se mai pomenise pînă acum aşa ceva în cartierul bogătanilor. Miji ochii, încercînd să desluşească ceva în întunericul vîscos din scofîlcitura imensă a solului. Însă, chiar dacă nu i s-ar fi tocit vederea în ultimii ani, tot ar fi avut nevoie de o lanternă.

Brusc, i se păru că aude nişte sunete sacadate şi dese venind din măruntaiele pămîntului. Îşi ciuli urechile vreo două-trei minute. Da, bezna gropii slobozea sunetele acelea slabe. Iar intensitatea lor crescu apoi din ce în ce mai mult, pînă cînd Nistor Polobok auzi foarte clar răpăitul ameninţător al unor mitraliere. Şi nişte tunuri duduiau parcă. Se chirci de spaimă, închizînd ochii. Ar fi vrut să fugă, dar, dincolo de teamă, un soi de curiozitate bolnăvicioasă îl opri. Poate avea halucinaţii? Deschise ochii şi se uită adînc în prăpastia în care începură să clocotească dintr-odată mai multe glasuri, strigăte, urlete şi plînsete. În bezna din groapă se înlănţuiau fantasmagoric sute şi mii de voci, avînd toate ca fundal răpăitul mitralierelor şi dangătul răscolitor al unor clopote. Iar noianul de glasuri-sunete-zgomote avea o putere copleşitoare. Nistor Polobok simţi cum noianul acesta îi ciuruieşte creierii, cum îi provoacă o disperare devoratoare şi cum corpul începe să i se convulsioneze pe marginea gropii, de parcă ar fi fost epileptic. Era ca şi cum toată suferinţa din lume se abătuse într-o clipită asupra lui şi sufletul i se rupea de mila suferinzilor.

Apoi, în mod inexplicabil, întunericul vîscos din groapă se risipi încetişor şi o pînză monocromă se coagulă în adîncimea crăpăturii, îngheţîndu-i sîngele-n vine funcţionarului pleşuv. Iar pe pînza aceea, ca pe un ecran, începură să se succeadă într-un ritm diabolic imagini multe şi ciudate. Văzu coloane de manifestanţi care vociferau revoltaţi şi se luau la bătaie cu nişte poliţişti cruzi, văzu un sat în ruine prin care înainta un tanc pe a cărui turelă scria „Za rodinu!“, şi acel tanc remorca un car în care, pe un morman mare de flori veştede şi prosoape ieftine, şedea un bărbat durduliu, sprîncenat, un bărbat care zbiera „Unire, moldoveni!“, împungînd aerul cu degetele butucănoase ale mîinilor fluturate isteric, văzu nişte gospodine defeminizate, acrite, încîrligate sub greutatea unor sacoşe şi torbe, văzu o bătrînă ştirbă pe care o viola un adolescent descreierat într-un sat uitat, văzu cum un killer îl omoară cu sînge-rece pe un om de afaceri care refuzase să plătească tribut mahărilor, văzu, la o alimentară, un rînd lung de oameni posaci şi prost îmbrăcaţi şi – culmea culmilor! – văzu cum un funcţionăraş arogant şi lacom lua mită de la un cetăţean disperat… Erau o sumedenie de imagini şi situaţii urîte care se perindau necontenit pe pînza monocromă, îndurerîndu-l pe Nistor Polobok.

Într-un tîrziu se estompară, făcîndu-i loc unui tartor, unui spirit al răului ai cărui ochi, un fel de torţe, îl sfredeleau pînă la suflet pe funcţionarul cu barbă sîrmoasă. Duhul necurat începu să vorbească într-o limbă necunoscută, zîmbind sardonic, iar vorbele lui aveau parcă o gravitate sibilică şi păreau ameninţătoare. Sensul celor spuse de tartor pe un ton sepulcral era de nepătruns pentru Nistor Polobok, dar era neîndoios că pocitania emana numai ură şi viclenie. O duhoare insuportabilă emanată de creatura din groapă îl izbi brusc în faţă. Nistor Polobok scoase un ţipăt de groază şi o luă la fugă către casă.

În holul castelului, soţia îngrijorată îl întîmpină cu o avalanşă de întrebări, dar – livid şi covîrşit de spaimă – cinovnicul doar gesticula şi bîiguia ceva de neînţeles. Îşi veni un pic în fire numai după ce Luminiţa îl zgîlţîi bine din nou şi-i ceru să vorbească inteligibil. Cu vocea strangulată de emoţie, Nistor Polobok îi spuse că e o groapă uriaşă afară, în care sălăşluieşte un… Diavol. Femeia rămase perplexă. Preţ de cîteva minute se holbară unul la altul fără să pronunţe un cuvînt.

„Te-ai ţicnit, omule?“, îl întrebă apoi Luminiţa, cu faţa încleştată de o furie instantanee, îl apucă de mînă şi-l trase după ea în curtea castelului.

Ghivecele cu zambile strivite o făcură să înlemnească o clipă.

„Nu te duce acolo! E un monstru în groapă…“, o imploră Nistor Polobok.

Enervîndu-se şi mai tare, Luminiţa scuipă cu dispreţ, îl îmbrînci şi ieşi din curte. Prin poarta întredeschisă, Nistor Polobok urmări o vreme, cu strîngere de inimă, cum soţia sa se bungheşte în groapa uriaşă. Cînd se întoarse, Luminiţa îi aruncă o privire de făţişă desconsiderare, înmuiată însă de o milă profundă:

„Nu ştiu ce Diavol ai văzut tu, căci eu nu văd nimic. Diavolul, se pare, e în capul tău şi asta mă sperie cel mai mult, măi, omule! Ar trebui să mergi poate la un psihiatru… Iar şi mai bine ar fi să te duci la biserică, să te spovedeşti preotului. Cînd ai fost ultima dată la biserică?“

„Nu am nevoie de biserică… Probabil sînt somnoros şi am avut o vedenie…“, îngînă, fără strop de convingere, Nistor Polobok.

Soţia se uită la el ca la o bazaconie:

„Ai nevoie, Nistor, ai… pentru că pămîntul nu crapă din întîmplare, de mai multe ori, în acelaşi loc. Discută cu amicii tăi de la Primărie, cheamă lucrătorii, dar mergi şi la biserică, dacă simţi că nu te mai interesează nimic în afară de bani…“.

„Vorbeşti de parcă adun bani numai pentru mine…“, spuse cu voce tremurîndă funcţionarul pleşuv.

„Nu mă contrazice, netotule! Mai bine rumegă ceea ce ţi-am zis!!!“

Zadarnic încercă Nistor Polobok să adoarmă după ce se lungi pe canapeaua din birou. Nu-l mai ajută nici ceaiul de coada-şoricelului pe care îl băuse mai devreme în bucătărie. Se frămîntă-n aşternut pînă-n zori, cu inima zbătîndu-i-se ca o rîndunică-n colivie. Uneori încremenea cu ochii în tavan, gîndindu-se la ceea ce văzuse în groapă. Să fi fost o vedenie? Dar imaginile şi vocile acelea păreau atît de reale! Sau poate… se ţicnise? Tot restul nopţii meditase agitat asupra ambelor ipoteze întristătoare. Dimineaţa înaintase atît de departe în decepţie, încît se sperie că poate să facă din nou depresie, ca într-o toamnă ploioasă în care, după o intensă relaţie adulterină, o secretară cu forme apetisante şi cu mers aţîţător îi dădu papucii pe nepusă masă. Secretara aceea îi aprindea sîngele-n vine şi despărţirea brutală îi provocă o mare suferinţă şi o distonie neurovegetativă agasantă. Cîteva luni luase Xanax şi Lexotan, fără să poată învinge insomnia şi accelerarea haotică a bătăilor inimii, pînă în ziua în care un prieten păţit îl sfătui să-şi întărească inima cu Cratal şi Cocarnit. Asta îl salvă atunci de mrejele depresiei. Iar acum Nistor Polobok nu avea nici un chef s-o simtă din nou. Aşa că încercă din răsputeri să-şi stăpînească emoţiile, zicîndu-şi că totul e perfect atît timp cît e viu, inspirînd adînc aerul de mai multe ori, reţinîndu-l în plămîni cît era posibil şi expirîndu-l apoi încetişor.

La 7.30 dimineaţa îşi aranjă cravata şi ieşi din casă, se uită cu atenţie în groapa imensă, fără să remarce vreun indiciu al unei anomalii anterioare, dădu din umeri, mormăind ceva îngîndurat, se descotorosi de cîţiva vecini neliniştiţi care, abia treziţi din somn, înţeleseră că circulaţia pe strada lor nu mai e posibilă şi, nu se ştie de ce, îi cereau lui socoteală, urcă în maşina de serviciu care-l aştepta la o oarecare distanţă de castel, intră cu paşi iuţi în clădirea Primăriei Chişinău şi, însoţit de adjunctul Adrian Coteţov, se duse imediat să discute cu primarul Cartof.

Biroul lui Denis Cartof avea ceva din Muzeul Neamului Românesc. Tablourile agăţate pe un perete înfăţişau mănăstiri celebre din Ţara-Mamă. Pe un alt perete atîrnau un covoraş persan cu chipul lui Ştefan cel Mare, dar şi un portret al lui Grigore Vieru, scriitor canonic atît în tranziţie, cît şi în perioada sovietică, iar pe pervazul ferestrei, printre ghivecele cu flori, se prăfuiau mai multe statuete de bronz ale unor bravi români. Era un tribut plătit ideologiei unioniste pe care partidul lui Cartof o călărea sporadic, în funcţie de conjunctură. Însă în jilţul de primar îl propulsase o bătăioasă şi nemaivăzută retorică proeuropeană, care nu însemna nici ea mai mult decît o banală păcăleală a alegătorilor.

„Opa! Nu m-am aşteptat să vă văd chiar la revărsatul zorilor, dar e bine că aţi venit, fraţilor! Intraţi, luaţi loc! Presupun că mi-aţi adus nişte biştari, nu?“, le spuse Denis Cartof, frecîndu-şi mîinile de bucurie.

Era adîncit într-un fotoliu sobakevician şi îi privea cu un zîmbet complice.

„Biştari? Care biştari?“, îngăimă derutat Nistor Polobok.

„Parcă ai căzut de pe Lună, Nistor Fiodorovici. Păi, nu trebuie să am şi eu partea mea din banii pe care îi mulgeţi de la afacerişti? Dar în ultima săptămînă nu mi-aţi dat nimic, fraţilor! Care dracu’ e problema?“, se oţărî brusc Denis Cartof.

„Aaaaaa… Am avut nişte chestiuni de rezolvat, o problemă… despre care vă vorbisem, dom’ primar. Am lipsit cîteva zile şi… Adrian ar fi trebuit să vă dea banii…“

„Eu am aşteptat să te întorci, Nistor, apoi m-am luat cu treaba. Am uitat, ptiu!“, se dezvinovăţi Adrian Coteţov.

Cei doi „strîngători de bani“ schimbară priviri între ei.

„E o neînţelegere la mijloc, dom’ primar. Vă aducem chiar azi toţi banii care vi se cuvin…“, se grăbi să dreagă busuiocul funcţionarul pleşuv.

„Sper, sper foarte mult, Nistor Fiodorovici…“, zise primarul Cartof, bătînd darabana pe masă.

Preţ de un minut, în birou se aşternu o tăcere apăsătoare.

„Înţeleg acum că aţi venit pentru altceva… Dar… ce naiba ai păţit, Nistor Fiodorovici? Îmi pare că eşti cam pleoştit, iar sub ochi ai nişte pungi mari…“, se interesă Denis Cartof, redevenind zîmbitor şi bonom.

„N-am dormit toată noaptea, dom’ primar…“, oftă funcţionarul pleşuv.

„Te-o fi stors de vlagă o femeiuşcă apetisantă! Hai, recunoaşte, Nistor Fiodorovici! Ahahahahaha…“

Denis Cartof rîse sănătos, scărpinîndu-şi nasul coroiat cu degetul arătător.

„Eh… Să fi fost o femeie… Dar nu e… Am eu o problemă mare, dom’ primar. Din cauza acesteia am insomnii. Creşte o gaură lîngă casa mea…“

„Păi, ţi-am trimis parcă nişte lucrători… Au astupat-o de două ori, nu?“

„Au astupat-o, dom’ primar. Dar pămîntul crapă din nou acolo, iar groapa se face tot mai mare. Mi-a distrus o bucată din gardul care-mi înconjoară casa… Iar în noaptea asta, pămîntul s-a fracturat ca după un cutremur…“

„Vrei alţi lucrători? Avem noi o echipă de profesionişti. Le dai băieţilor un coniac bun şi o să-ţi astupe bine groapa…“

„Un coniac? Hm… Dar nu vreau acum să fie astupată, dom’ primar. Mă tem că degeaba o astupăm. E ceva ciudat acolo…“

„Nu te înţeleg, Nistor Fiodorovici. Ce vrei, de fapt, de la mine?“

Primarului Cartof îi dispăru din nou zîmbetul de pe faţă.

„Păi, vreau să mă ajutaţi, dom’ primar. Mi-ar trebui nişte specialişti care să examineze locul, să vadă dacă totul e în regulă. Poate… e o anomalie acolo…“

„Anomalie? Nu o iei razna, Nistor Fiodorovici? Ce să examinezi acolo? E totul OK! Cartierul bogaţilor nu e o regiune seismică, fraţilor! Şi chiar nu înţeleg cum aş putea să vă ajut. La urma urmei, sînteţi oameni cunoscuţi, funcţionari importanţi. Dumneata, Nistor Fiodorovici, nu poţi găsi fără mine oamenii de care ai nevoie? Sau vrei să te dădăcesc? Dacă vrei tare, pot s-o fac! Eu zic să mai astupaţi o dată groapa aia şi să nu mai faceţi din ţînţar armăsar. Avem o mie de probleme serioase de rezolvat în oraşul ăsta împuţit! Dă-o-n pizda mă-sii de treabă, fraţilor!“

Nistor Polobok se uită fără să vrea la portretul lui Grigore Vieru şi avu impresia că „poetul neamului“ îl ţintuieşte cu o privre mustrătoare.

Discuţia cu primarul Cartof îl întristă pe funcţionarul trupeş şi pleşuv. Crezuse că primarul – căruia îi aducea saci cu bani – îşi va da toată silinţa să-l ajute, că-i va înţelege necazul. Ce naiv era! În biroul său, Nistor Polobok îşi frămîntă mintea o vreme ca să găsească o soluţie. În cele din urmă îi telefonă totuşi preşedintelui Academiei de Ştiinţe, un bătrînel mucalit care-l invita mereu la o „memorabilă vînătoare de mistreţi“. Şeful savanţilor îi sugeră, după o uşoară ezitare, să se adreseze unor cercetători ai Institutului de Geologie şi Seismologie. Cum un institut de cercetare a paranormalului nu exista, Nistor Polobok acceptă, tot după o ezitare, ideea bătrînelului mucalit. Peste cîteva ore, circulaţia pe strada barosanilor a fost oprită de poliţişti, iar groapa ciudată – împrejmuită cu o bandă galbenă reflectorizantă. Cîţiva angajaţi apatici ai Institutului de Geologie şi Seismologie au venit să examineze crăpătura uriaşă, au fotografiat-o, au consemnat ceva în scris şi au plecat, nu înainte de a-i spune lui Nistor Polobok că deocamdată nu au nici o explicaţie pentru ceea ce se întîmplase în faţa casei lui.

„Nişte idioţi! M-a pus naiba să-i chem…“, pufni funcţionarul chel.

Seara comandă o pizza, se îndopă bine, gîndindu-se cum să-şi fortifice gardul de beton, şi, din cauza nesomnului din noaptea trecută, adormi dus de cum puse ceafa pe pernă. Visa din nou că e elev şi că e chelfănit în curtea şcolii de huliganul crud, cu pumni grei, iar chelfăneala îi amuza tare pe colegii de clasă. Însă, după o explozie de lumină, se arunca el furios asupra unui aparat de filmat, îi lovea cu pumnul obiectivul şi acesta se crăpa, după care dindărătul camerei de televiziune un chip blurat îi striga cu ură: „Să crăpi, jigodie coruptă! Să crăăăăăăăpi!“. Iar visul luă în continuare o turnură terifiantă. După strigătul feţei blurate, crăpătura de pe obiectivul impertinent-supărător se lărgi brusc şi se extinse, prin zeci de ramificaţii mai mici, pe tot aparatul de filmat, pe mîinile care-l ţineau, înfigîndu-se cu lăcomie în pămîntul de sub picioarele chipului estompat şi ale lui Nistor Polobok. Apoi, pămîntul începu şi el să se crape, să se scufunde, înghiţind cu repeziciune oameni, maşini, copaci, chioşcuri, case. Crăpătura care-i dăduse de furcă în ultimele zile lui Nistor Polobok se transforma într-o prăpastie înfiorătoare, în care se prăbuşeau castelul faraonic al cinovnicului nostru şi castelele vecinilor de curînd îmbogăţiţi, întregul cartier al barosanilor, pe urmă celelalte cartiere şi sectoare ale Chişinăului erau absorbite de prăpastia hulpavă ca de un aspirator gigantic. Zeci de mii de oameni îngroziţi, smulşi fără milă din tiparele cotidianului, cădeau în prăpastia tot mai mare, ţipînd sfîşietor, incapabili să se opună acestei calamităţi. Şi Nistor Polobok se prăbuşea în prăpastie, paralizat de sentimentul acut al neputinţei, simţind cu toată fiinţa că îi sosise vremea morţii…