Vivian E. Robson, The Fixed Stars and Constellations in Astrology

© 2017 by Editura POLIROM, pentru prezenta ediţie în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6896-0

ISBN PDF: 978-973-46-6897-7

ISBN print: 978-973-46-6670-6

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Hartă celestă din secolul al XVII-lea, realizată de cartograful olandez Frederik de Wit (detaliu)

Contribuţia traducătorilor:

Nicoleta Eşanu: cap. VI, cap. VII, cap. VIII

Mihaela Dicu: cap. V

Mihaela Işfan: cap. II

Monica Lazăr: cap. I, cap. III, cap. IV

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VIVIAN ERWOOD ROBSON (1890-1942) a fost bibliotecar. Fire studioasă, a fost atras îndeosebi de astrologie. A studiat îndeaproape scrierile astrologilor antici, medievali și renascentiști, dobîndind o vastă cultură în domeniu. Cărțile sale despre stelele fixe, astrologia electivă și astrologia relațională au devenit lucrări clasice ale secolului XX.

Cuvânt-înainte

Gemeni cu Ascendent Fecioară – deci dublu mercurian –, Vivian Erwood Robson era menit să devină un scrib al zeilor. A fost astrolog, scriitor, editor, bibliotecar şi geolog, avea cunoştinţe avansate de matematică și, în afară de limba maternă, engleza, mai stăpânea franceza, germana și latina. Universul a rânduit astfel încât una dintre cele mai faimoase opere ale sale să fie tradusă în limba română de către colectivul de traducători al Asociației Astrologilor din România (AAR), o entitate tot Gemeni cu Ascendent Fecioară. Și, pentru ca mesajul astrelor să fie și mai explicit, atât în cazul lui Robson, cât și în cel al AAR, stăpânul hărții, Mercur, este conjunct cu Aldebaran, una dintre cele patru stele regale ale anticilor, aducătoare de faimă, inteligenţă și elocinţă. Surprinzătoarele asemănări dintre harta natală a lui Vivian E. Robson¹ și cea a Asociației Astrologilor din România² sunt, fără îndoială, de bun augur!

La scurt timp de la nașterea sa, AAR a pus bazele proiectului Traduttore, cu scopul de a traduce în limba în română articole și cărți de astrologie de referință, cu valoare deopotrivă practică și cultural-științifică. O astfel de lucrare este Stele fixe și constelații în astrologie, de Vivian E. Robson, publicată pentru prima dată în Anglia în 1923. În timp, traducerea a trecut prin refaceri succesive, iar componența echipei de traducători a fost restructurată. Varianta finală a traducerii este rezultatul eforturilor următorului colectiv:

– Nicoleta Eșanu, vicepreședinte AAR și redactor-șef adjunct al revistei AAR, Astrele, actualul coordonator al proiectului Traduttore;

– Mihaela Dicu, președinte de onoare AAR și membru fondator al revistei Astrele, cea care a propus ca această lucrare să fie tradusă în limba română;

– Monica Lazăr, membru AAR, sub coordonarea căreia a debutat proiectul Traduttore;

– Mihaela Ișfan, secretar AAR.

Demersul nu a fost unul tocmai simplu, având în vedere particularitățile textului robsonian. Traducătorii s-au confruntat atât cu provocări de natură lexicală, dată fiind abundența de referințe astronomice și mitologice din textul de origine, cât și cu o serie de inexactităţi lingvistice ale autorului (enumerări haotice de termeni, exprimări eliptice etc.), dificil de tradus în limba română într-un mod convenabil din punct de vedere stilistic.

În cele din urmă însă, traducerea volumului de faţă nu s-a dovedit a fi doar un efort colectiv susţinut, ci şi o investiţie utilă de timp şi energie. După aproape un secol de la scrierea ei, lucrarea apare acum, pentru prima dată, în limba română, venind să acopere un gol semnificativ din biblioteca oricărui pasionat de știința astrelor. S-o întâmpinăm aşadar cum se cuvine!

Asociația Astrologilor din România

1. Vivian E. Robson s-a născut pe 26 mai 1890, la ora 12.04, la Birmingham, Marea Britanie.

2. Asociația Astrologilor din România a căpătat personalitate juridică pe 9 iunie 2004, în jurul orei 13.00, la Craiova, România.

Prefaţă

În ultimii ani, stelele fixe şi constelaţiile au stârnit interesul şi curiozitatea celor ce studiază astrologia, dar aceştia au fost împiedicaţi să le cerceteze din cauza lipsei de informaţii în domeniu. Majoritatea cărţilor moderne de astrologie păstrează tăcerea asupra acestui subiect; excepţie fac, poate, câteva comentarii înşelătoare cu privire la influenţa stelelor în cazurile de orbire. Pentru a se obţine mai multe detalii, este necesar să se consulte un mare număr de cărţi vechi, care sunt dificil de procurat şi deseori au preţuri prohibitive. Din acest motiv, de câţiva ani încoace, s-a simţit din ce în ce mai mult nevoia unei cărţi dedicate exclusiv semnificaţiei astrologice a stelelor şi constelaţiilor. Lucrarea de faţă vine în întâmpinarea acestei cereri şi umple cea mai serioasă dintre lacunele literaturii astrologice.

Scopul meu, atunci când am compilat toate informaţiile adunate aici, nu a fost să institui un demers creativ sau unul de natură critică. Mi s-a părut mai potrivit să-i prezint celui ce studiază astrologia tot ce s-a scris vreodată, din punct de vedere astrologic, despre stele, pe larg şi bine sistematizat, fără a modifica ori prelucra în mod critic informaţia, astfel încât prezenta carte să fie o bază solidă pentru o eventuală muncă de cercetare ulterioară. Acesta este şi motivul pentru care am inserat, în cazurile în care am făcut-o, puţine observaţii personale sau critici.

Nu pretind aşadar că ar fi vorba despre o lucrare originală, ci mai degrabă despre una completă, care conţine tot ce s-a publicat despre acest subiect din Evul Mediu până în prezent. Nu am precupeţit niciun efort pentru a o duce la bun sfârşit şi am folosit din plin toate sursele de informaţii. O bibliografie amănunţită nu este necesară, mai cu seamă deoarece aceasta ar cuprinde în jur de 200 de titluri, dar mă simt totuşi dator să amintesc de Ştiinţa şi cheia vieţii, vol. IV, de Alvidas, care conţine multe informaţii despre influenţa anumitor stele, şi de cartea lui R.H. Allen Numele stelelor şi semnificaţia lor¹, pe care o consider cea mai competentă carte disponibilă în domeniu privind etimologia şi ortografierea numelor stelelor. Trimiterile din cadrul lucrării la Ptolemeu, Wilson, Simmonite, Pearce şi Bullinger se referă, când nu se specifică altceva, la cărţi precum Tetrabiblos, Dicţionar de astrologie, Arcana filosofiei astrale, Manual de astrologie şi Martorul Stelelor. Nu am inclus în lucrare niciun fel de schiţe sau ilustraţii ale constelaţiilor, pentru că acest fapt ar fi crescut cu mult preţul editării, fără să aducă textului un avantaj pe măsură. Cei care vor dori să aprofundeze cercetarea stelelor vor avea nevoie de anumite hărţi ale cerului sau, şi mai bine, de un glob celest, dar pentru demersurile astrologice obişnuite nu este nevoie de nicio hartă.

În cazul în care această carte va stimula studiul astrologic al stelelor şi va încuraja munca de cercetare a lor, voi considera că şi-a îndeplinit menirea.

VIVIAN E. ROBSON

48 Flanders Mansions,

Bedford Park, Londra, W4

5 iulie 1923

1. Star Names: Their Lore and Meaning (1899), de Richard Hinckley Allen, este un volum care are ca subiect numele stelelor și constelațiilor, istoricul și legendele lor.

Capitolul I

Stelele fixe în astronomie

În vremurile de început ale astronomiei corpurile cereşti sau stelele erau împărţite în două mari grupe, una fiind reprezentată de stelele fixe, iar cealaltă de stelele „ciudate” sau rătăcitoare, numite în prezent planete. Stelele fixe erau considerate ca stând nemişcate şi, deşi se ştia că poziţiile lor raportate la echinocţiu> se schimbau datorită precesiei, abia de curând s-a descoperit că aşa-zisele stele „fixe” posedă mişcare independentă şi se deplasează prin spaţiu pe imense şi necunoscute orbite. Prin urmare, se poate remarca de la bun început faptul că exprimarea stele „fixe” nu este întru totul corectă, dar că e util ca aceasta să fie totuși reținută, de vreme ce există o tendinţă nefericită printre anumiți astrologi de a folosi, într-un mod destul de poetic, cuvântul „stele” în loc de „planete”.

Fiecare stea fixă pe care o vedem pe cerul nopţii este un soare foarte asemănător, în structură şi compoziţie, cu Soarele nostru și care diferă de acesta doar prin mărime şi temperatură. Ea străluceşte prin propria-i lumină şi este, probabil, înconjurată de propriul sistem de planete, cu toate că, din cauza enormei distanţe la care este situată față de Pământ, e imposibil ca vreun telescop construit până în prezent să-l descopere, lucru valabil chiar și în cazul celei mai mari dintre aceste planete; de fapt, dacă Soarele nostru s-ar muta la distanța la care se află cea mai apropiată dintre stelele fixe, atunci el ar apărea pentru noi ca o stea de magnitudinea şase, iar Jupiter, aşa mare cum e, ar fi cu totul în afara puterii de observare a telescoapelor noastre. Rezultă de aici că cea mai mare parte a stelelor vizibile cu ochiul liber și stelele strălucitoare în totalitatea lor sunt infinit mai mari decât Soarele nostru, care, prin comparaţie, este un membru mic al Universului.

DISTANŢELE. Dacă ar fi să măsurăm în kilometri distanța la care se află o stea faţă de Pământ, ar rezulta o cifră enormă pe care mintea umană nu este în stare să o înţeleagă. Astfel că, pentru a reduce cifrele la dimensiuni inteligibile, asemenea distanţe sunt exprimate de obicei în ani-lumină. Un an-lumină este distanţa străbătută de lumină într-un an, la viteza de aproximativ 299.792,458 km pe secundă, adică aproximativ 9.500 de miliarde de km. Sunt cunoscute distanţele față de Pământ doar în cazul câtorva dintre cele mai apropiate stele; printre acestea, cea mai apropiată de noi este Bungula (α Centauri), aflată la o distanţă de 4,3 ani-lumină, iar una dintre cele mai îndepărtate este Steaua Polară, la o distanţă de 44 de ani-lumină.

Principiul fundamental care stă la baza determinării distanţei unei stele fixe față de Pământ este simplu și uşor de descris. Să presupunem că măsurăm altitudinea unei stele sau unghiul dintre ea şi orizont într-o anumită noapte din an şi, încă o dată, într-o noapte, şase luni mai târziu, atunci când Pământul este în punctul opus de pe orbita sa. Cunoscând diametrul orbitei Pământului și putând determina altitudinea stelei față de fiecare extremitate a acestui diametru, ştim o latură şi cele două unghiuri adiacente ale unui triunghi, astfel că lungimea celorlalte laturi ale acestuia poate fi uşor calculată. Diferenţa dintre unghiuri astfel obţinută este numită paralaxa stelei. S-a constatat că ea poate fi măsurată numai în cazul câtorva stele mai apropiate, dat fiind faptul că de obicei nu există o diferenţă apreciabilă în ceea ce privește poziţia stelei atunci când ea este privită din puncte opuse de pe orbita Pământului.

MIŞCAREA. S-a precizat deja că stelele nu sunt sub nicio formă fixe. De fapt, există trei tipuri distincte de mişcare, şi anume: precesia, mişcarea proprie şi mişcarea radială sau mișcarea către ori dinspre Pământ.

(a) Precesia. Precesia echinocţiilor este un fenomen care face ca toate stelele să pară că avansează fizic în longitudine cu o viteză de aproximativ 50′′ pe an, datorită mişcării retrograde printre constelaţii a echinocţiului de primăvară, punctul echivalent al gradului zero Berbec. Cauza acestui fenomen nu este absolut sigură. Se spune, de obicei, că el se datorează unei neînsemnate schimbări anuale a unghiului de înclinaţie a axei Pământului. S-a sugerat și că efectul vine de la mişcarea Soarelui pe orbita sa, mișcare prin care toate planetele ar fi, desigur, transportate odată cu el, independent de propria lor orbită, aşa cum și Luna este purtată de către Pământ în jurul Soarelui. Această schimbare precesională nu afectează poziţiile relative ale stelelor, adică poziția uneia față de cealaltă.

(b) Mişcarea proprie. În anul 1718, Halley a descoperit că Arcturus şi Sirius s-au mişcat spre sud față de poziția în care se aflau pe vremea lui Ptolemeu. La momentul actual este unanim recunoscut faptul că toate stelele posedă o mişcare proprie, care le face să-şi schimbe în mod gradual poziţiile unele faţă de altele. În orice caz, această mişcare proprie pare foarte mică din cauza distanţelor mari la care se află stelele față de Pământ, cu toate că ele se mișcă cu o viteză reală extrem de mare. Aşa cum este văzută de pe Pământ, mișcarea proprie medie a unei stele de magnitudine unu este de aproximativ 0,25′′ pe an, pe când mişcarea proprie a unei stele de magnitudine şase este de aproximativ 0,04′′ pe an, rata de mișcare variind însă de la caz la caz. Mișcarea proprie maximă cunoscută, cea a unei stele de magnitudine opt (G.C.Z., V, Nr. 243), stea neobservabilă cu ochiul liber, se ridică la valoarea de 8,7′′ pe an.

La fel ca alte stele, Soarele nostru se mişcă prin spaţiu, iar dacă, aşa cum ni se spune uneori, aceasta este cauza reală a precesiei, atunci, probabil, orbita sa încheie un circuit complet în aproximativ 26.000 de ani. În prezent este cunoscută direcţia în care se mişcă Soarele şi, firește, întregul sistem solar, punctul de care se apropie (sau Apexul Solar, aşa cum mai este numit acesta) aflându-se la graniţa constelaţiei Hercules la 277°05′ Ascensie Dreaptă (R.A.) şi 35° N Declinaţie, care corespunde cu 11° Capricorn longitudine şi 58° N latitudine.

Această mişcare universală a stelelor ne-a dus la concluzia că ar putea exista un Soare central în jurul căruia se mişcă întregul univers. Astfel, s-a sugerat că Alcyone din Pleiade ar fi, probabil, acel Soare, dar această sugestie nu și-a găsit prea mulți susținători printre astronomii din ziua de azi.

(c) Mişcarea radială. Aceasta este doar o altă formă de mișcare proprie, cercetată ceva mai recent. S-a descoperit că, în cazul apropierii sau îndepărtării unui anumit corp, liniile spectroscopului se mișcă, această mișcare fiind folosită ca mijloc de măsurare a vitezei corpului respectiv. Cea mai mare viteză descoperită până acum este aceea a μ Cassiopeia, care se apropie de Pământ cu o viteză de 98 de km pe secundă. Alte corpuri cerești care se mișcă cu viteză mare sunt ξ Herculis (cu o viteză de 71 de km pe secundă), Aldebaran (cu o viteză de îndepărtare de 48,5 km pe secundă) şi γ Leonis (cu o viteză de apropiere de 39 de km pe secundă).

STELE BINARE ŞI MULTIPLE. Odată cu utilizarea telescopului, s-a constatat că multe stele care par să fie un singur corp ceresc atunci când le privim cu ochiul liber sunt de fapt compuse din două sau mai multe stele aflate foarte aproape una de cealaltă. Cel mai întâlnit caz de această natură este acela al așa-numitelor stele duble, când două stele, deși nu sunt legate una de cealaltă în niciun fel, apar ca fiind totuși foarte apropiate din cauza unghiului din care le vedem. Adeseori, una dintre ele se află la o distanță cu multe milioane de kilometri mai mare față de Pământ în comparație cu cealaltă, dar, cum se întâmplă să fie situate aproape în linie, ele par pentru noi foarte apropiate una de alta. Tot așa, putem avea stele triple sau cvadruple grupate întâmplător împreună. Totuși, în cazul stelelor binare cele două corpuri sunt de fapt legate unul de altul şi se învârt unul în jurul celuilalt, în timp ce în relaţii cu un grad mai mare de complexitate se pot găsi chiar trei stele formând un sistem ternar, toate legate în acelaşi mod.

ROIURI DE STELE. Când foarte multe stele apar ca fiind împreună, atunci avem ceea ce se numeşte un „roi de stele”, cel mai bun exemplu fiind acela al Pleiadelor. Calea Lactee, de asemenea, formează un enorm roi stelar care se întinde de-a lungul cerului. În prezent, se crede că universul are forma unui disc, Calea Lactee reprezentând muchia acestuia. Dacă așa stau lucrurile, noi, împreună cu stelele vizibile pentru noi, ne aflăm în interiorul acestui disc, a cărui grosime e estimată la cel puţin 10.000 până la 20.000 de ani-lumină, poate chiar mai mult. Atunci când ne uităm la Calea Lactee, privim din interior de-a lungul discului și astfel avem impresia că un număr infinit de stele se aglomerează laolaltă, în timp ce, dacă privim sub unghiurile corecte, numărul mai mic de stele pe care le distingem se datorează faptului că privim din interiorul discului spre exterior, iar stelele pe care le vedem formează partea superioară și cea inferioară a discului, dincolo de care se întinde spațiul gol infinit (dacă nu cumva mai există și alte universuri-disc, situate atât de departe de Pământ încât lumina lor combinată nu ajunge până la noi). 

NEBULOASE. Multe dintre roiurile de stele erau cunoscute și în Antichitate, dar acestea erau denumite de regulă „stele nebuloase” sau „nebuloase”, deoarece elementele componente n-au putut fi percepute ca niște corpuri cerești distincte din cauza mijloacelor destul de precare pe care anticii le aveau la dispoziție. În prezent, se cunosc totuşi o mulţime de nebuloase în adevăratul sens al cuvântului. Ele sunt formate din materie gazoasă incandescentă, care se întinde pe milioane de kilometri în spaţiu și care e condensată treptat, astfel încât să formeze o stea sau un sistem solar. Acestea se află în mai multe stadii de dezvoltare, iar vârsta lor relativă poate fi determinată adesea după culoarea şi compoziţia lor spectroscopică. În scop astrologic, nebuloasele şi roiurile de stele au fost întotdeauna grupate împreună, pentru că deocamdată nu se știe dacă trebuie făcută vreo diferență între ele în ceea ce privește natura influențelor lor.

CULOARE ŞI MAGNITUDINE. Deşi, în general, acest lucru nu este ușor observabil cu ochiul liber, stelele fixe prezintă o mare varietate de culori. Aşa cum se va vedea mai târziu, aceasta a fost una dintre primele metode prin care s-a stabilit care este natura influenței unei anumite stele, chiar dacă acest criteriu de apreciere funcționa doar în cazul stelelor mai mari. În scopuri strict comparative, dimensiunile aparente ale stelelor sunt indicate prin numere reprezentând magnitudinea. Stelele de magnitudine 1, cum ar fi Sirius, Arcturus şi Aldebaran, sunt cele mai strălucitoare de pe cer, restul stelelor fiind clasificate, în funcţie de mărimea lor aparentă şi de strălucire, până la magnitudinile 14 și 15. Toate stelele cu magnitudinea mai mică de 6, aproape sau complet imperceptibile cu ochiul liber, poartă denumirea de stele telescopice. Se estimează că, dintre stelele vizibile pe cer la nord de declinația 35° S, 14 sunt de magnitudine 1; 48 sunt de magnitudine 2; 152 de magnitudine 3; 313 de magnitudine 4; 854 de magnitudine 5; şi 2.010 de magnitudine 6.

S-a descoperit totuşi că unele stele par să-și modifice strălucirea şi să varieze, periodic, între anumite magnitudini. Astfel, Algol variază între magnitudinile 2,3 şi 3,5 în cursul unei perioade totale de 2 zile, 20 de ore, 48 de minute şi 54,4 secunde, pe când exemplul clasic Mira (ο Ceti) variază între magnitudinile 9 şi 2 în decursul unei perioade de aproximativ 11 luni. În cazul lui Algol, variația este cauzată de o stea însoțitoare întunecată, care produce eclipse periodice în timp ce cele două corpuri se învârt unul în jurul celuilalt, dar motivul pentru care stelele variază rămâne în general destul de puțin înțeles.

În plus, pe lângă aceste variații periodice, există unele stele care prezintă o schimbare graduală a magnitudinii şi altele care strălucesc puternic temporar, diminuându-și apoi rapid luminozitatea sau dispărând cu totul. Ca exemplu de stea din prima categorie menționată o avem pe Zubeneschamali (β Librae), care pe vremea lui Eratostene era mai strălucitoare decât Antares (α Scorpii), iar acum are o magnitudine mult diminuată. Cea de-a doua categorie e formată din stele temporare sau nove, care apar brusc când și când. Una dintre cele mai recente nove este Nova Cygni¹, care a fost descoperită de dl W.F. Denning din Bristol la ora 9.30 P.M. (G.M.T.) pe 20 august 1920, la R.A. 299°, declinaţie 53 1/2° N, corespunzând cu longitudinea de 1°22′ în Peşti, latitudinea 70° N 50′, despre care s-a crezut că ar avea legătură cu revoltele şi incendierile din Belfast. Deși nu se cunoaște exact din ce cauză aceste stele cresc brusc în strălucire, e posibil ca, în anumite cazuri, fenomenul să fie provocat de coliziunea dintre două stele.

CLASIFICAREA. De-a lungul timpului au fost utilizate diferite metode pentru a clasifica şi identifica stelele, dar mai toate se bazează pe gruparea fundamentală în constelaţii. Pe vremea lui Ptolemeu erau cunoscute numai 48 de constelaţii (restul constelațiilor fiind adăugate, treptat, de la 1600 e.n. încoace), însă originea acestora a rămas până azi o enigmă. 45 dintre acestea au fost menţionate de Aratos², în anul 270 î.e.n., dar ele existau cu sute de ani înainte de epoca lui și e posibil să fi fost create de către caldeeni sau de către un neam de oameni mai vechi. Totuşi, e destul de sigur că figurile constelațiilor au fost alese din rațiuni astrologice, de vreme ce configurația niciunui grup de stele nu respectă forma impusă de tradiție. La început numai acele stele care țineau de figura constelaţiei erau considerate ca aparţinând grupului, celelalte fiind privite ca „neformate” sau „risipite”. Mai târziu însă s-a recurs la un punct de vedere mai tolerant, iar acum fiecare stea de pe cer este membră a unei constelaţii. Din nefericire, liniile de demarcaţie ale unui grup de stele nu sunt în niciun caz clar definite şi, probabil, nici absolut corecte din punct de vedere astrologic, de vreme ce au fost stabilite relativ recent. Limitele lui Argelander³ au fost acceptate pentru constelaţiile nordice, iar limitele lui Gould pentru cele sudice. Divizările iniţiale erau probabil mai uniforme, mai ales în cazul constelaţiilor zodiacale, care acum au întinderi inegale.

(a) După nume. Cea mai veche metodă de identificare a stelelor a fost cea în funcţie de nume. Toate stelele mari şi multe dintre cele mici aveau nume distincte, cele mai multe dintre ele fiind valabile şi azi. Arabii au dat aproape toate numele folosite în astrologia occidentală, dar probabil că ei au fost întrecuți în privința listelor cu nume de stele de către chinezi, care par să fi avut un sistem foarte amplu de nomenclatură stelară. În prezent identificarea după nume a fost aproape în totalitate înlocuită de alte metode mai bune. Acest sistem de clasificare este unul oarecum greoi, care nu oferă niciun indiciu legat de locul aproximativ în care poate fi găsită steaua. Mai mult decât atât, el este absolut nepotrivit pentru a acoperi puzderia de stele mici descoperite în prezent cu ajutorul telescopului. În scop astrologic totuşi, unde e necesar să se ia în considerare doar un număr mic de stele, această metodă este mult mai utilă decât oricare alta. Prin urmare, am păstrat numele vechi, dar am adăugat și unele noi acolo unde a fost necesar, deoarece este mult mai uşor să vorbeşti de conjuncţia Soare-Capulus, de exemplu, decât de conjuncţia Soarelui cu 33 Uranus vi Persei.

(b) După locul pe care-l ocupă în constelaţie. Ptolemeu a adus un progres în identificarea stelelor prin faptul că a început să numească o stea după poziţia sa într-o constelaţie (de exemplu, „Genunchiul Drept al Boarului” pentru Arcturus). Un astfel de sistem este însă foarte greoi şi inexact şi, desigur, complet inadecvat în cazul stelelor localizate în afara graniţelor constelaţiilor. A fost totuşi folosit adesea de către astrologii secolului al XVII-lea şi, din nefericire, a supravieţuit în rândul celor care în prezent acordă atenție studiului stelelor fixe.

(c) După constelaţie şi literă. În 1603, Bayer a introdus o metodă prin care fiecare stea era cunoscută după numele constelaţiei din care făcea parte, particularizându-se ulterior prin adăugarea unei litere din alfabetul grecesc. Literele erau alocate de obicei în ordinea descrescătoare a strălucirii stelelor, cea mai strălucitoare dintre ele fiind numită α şi tot așa. Astfel, Regulus, care este cea mai strălucitoare stea din Leu, a devenit cunoscută ca α Leonis (cazul genitiv e folosit pentru constelaţie). Cu mici modificări, sistemul acesta este cel folosit în prezent. Când alfabetul grec a fost epuizat, a fost necesar să se introducă și numere pe lângă litere, iar acest lucru a fost pus în practică de către Flamsteed.

(d) După numărul de catalog. Azi se obișnuiește ca această ultimă metodă de clasificare menționată să fie folosită pentru stelele foarte cunoscute, în timp ce stelele telescopice să fie identificate încă de la descoperire după numărul lor dintr-un catalog demn de încredere, precum Groombridge⁴ 1646, Lalande⁵ 21185 şi aşa mai departe. Aceste cataloage diverse conţin amplasamentele a aproape un milion de stele şi dau poziţiile medii făcând abstracţie de precesie, de nutaţie, de aberaţia luminii şi de mişcarea proprie. Astfel, aproape oricare stea poate fi identificată acum odată ce sunt stabilite Ascensia Dreaptă şi Declinaţia ei, folosirea longitudinii şi a latitudinii fiind o practică la care s-a renunțat de mult timp.

Spre folosul celor ce ar dori să cerceteze influența oricărei alte stele care nu este amintită în următoarele pagini, în anexe este explicată pe larg metoda de conversie a Ascensiei Drepte și a Declinației în longitudine și latitudine.

Deoarece alfabetul grecesc este frecvent folosit pe parcursul textului, am expus mai jos caracterele şi numele literelor pe care acesta le conține:

α

Alfa

ν

Niu

β

Beta

ξ

Csi

γ

Gama

ο

Omicron

δ

Delta

π

Pi

ε

Epsilon

ρ

Ro

ζ

Zeta

σ

Sigma

η

Eta

τ

Tau

θ

Teta

υ

Ipsilon

ι

Iota

φ

Fi

κ

Kappa

χ

Hi

λ

Lambda

ψ

Psi

μ

Miu

ω

Omega

1. Textul lui Vivian E. Robson fiind scris în 1923, este vorba despre Nova Cygni 1920 (Nova din Lebăda 1920). Aceasta a fost o novă care a explodat în constelația Lebăda în anul 1920, atingând magnitudinea 2, pentru ca mai apoi să pălească, ajungând în zilele noastre la o magnitudine de numai 17.09. Între timp, în Lebăda au mai explodat două nove, Nova Cygni 1975 și Nova Cygni 1992.

2. Aratos din Soli (cca 310 î.e.n. – 240 î.e.n.) a fost un poet grec, considerat unul dintre cei șapte poeți ai pleiadei poetice antice. Între altele, a scris Phainomena, un poem despre cunoștințele astronomice ale vremii, compus din 1154 de versuri în limba greacă, poem care s-a păstrat integral până în epoca actuală.

3. Friedrich Wilhelm August Argelander (1799-1875) a fost un astronom prusac. Împreună cu Adalbert Krüger și Eduard Schönfeld, a creat catalogul Bonner Durchmusterung (prescurtat BD), publicat între 1852 și 1859. BD arată poziția și luminozitatea a peste 324.000 de stele și este cel mai vechi catalog aflat încă în folosința astronomilor contemporani.

4. A Catalog of Circumpolar Stars, catalog întocmit de astronomul englez Stephen Groombridge şi publicat postum în 1838.

5. Histoire Céleste Française, catalog întocmit de astronomul Jérôme Lalande și colegii săi de la Observatorul din Paris, publicat în 1801.