Michele Mari

Pink Floyd în roşu

Traducere din limba italiană de Cerasela Barbone

 POLIROM
2011

Michele Mari, Rosso Floyd

© 2010 Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino

All rights reserved

© 2011 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2477-5

ISBN PDF: 978-973-46-2476-8

ISBN print: 978-973-46-2294-8

Foto coperta: © Tyler Olson/Dreamstime.com

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prozator, poet şi critic, MICHELE MARI s-a născut în 1955, la Milano. Predă la Universitatea de Stat din Milano, domeniul său de interes fiind literatura italiană a secolului XVIII. În 1989 îi apare primul roman, Di bestia in bestia, urmat de Io venia pien d'angoscia a rimirarti (1990), La stiva e l'abisso (1992), volumul de povestiri Euridice aveva un cane (1993), apoi Filologia dell'anfibio (1995), Tu, sanguinosa infanzia (1997), Rondini sul filo (1999), Tutto il ferro della torre Eiffel (2002), Verderame (2007), recompensat cu prestigiosul premiu Grinzane Cavour, şi Rosso Floyd (Pink Floyd în roşu), cel mai recent roman al său, din 2010. O trăsătură remarcată în cărţile sale este aceea de a se opune schimbării, modernităţii, în aspectele sale comerciale sau în tendinţele de a căuta gratuit spectaculozitatea – scriitorul este fascinat, în schimb, de personalităţi obsedante, atît istorice, cît şi ale unor scriitori şi artişti renumiţi, şi amestecă nonşalant realitatea şi ficţiunea în scrierile sale.

Pink Floyd în roşu (2010) este un roman experimental, în care răfuielile interne ale formaţiei Pink Floyd devin un prilej pentru redarea metaforică a unui proces de creaţie. Călătorie în lumea legendarului grup, puzzle de amintiri, mărturisiri şi istorii alternative, cartea îi oferă cititorului şansa de a afla secrete despre istoria formaţiei, de a face cunoştinţă cu cei care l-au avut în preajmă pe Syd Barrett şi cu aceia care au avut, fie şi tangenţial, legătură cu Pink Floyd. Documentîndu-se şi, în aceeaşi măsură, împletind strîns ficţiunea cu faptul istoric, autorul adună la masa rotundă a naraţiunii toate personajele în măsură să redea povestea unui mit, de la sunetişti, pînă la celebrităţi ca Stanley Kubrick, David Bowie sau Michelangelo Antonioni.

Cuvînt înainte

Deşi în acest roman este vorba mai ales despre personaje istorice şi fapte reale, el trebuie înţeles ca o operă de ficţiune din toate punctele de vedere. Confabulaţia vocilor, care aparţin din cînd în cînd unor indivizi care au trăit sau încă trăiesc, alteori unor personaje inventate sau unor fiinţe fantastice, se supune unei retorici structurale şi lingvistice, fără intenţia de-a avea o valoare documentară. De fapt, chiar şi dacă n-ar fi infirmată de o oarecare cantitate de „falsuri“, precizia onomastică, cronologică şi topografică a referinţelor ar rămîne strîns legată de ficţiune, exact aşa cum se întîmplă în vise.

M.M.

Prima lamentaţie din lumea de dincolo

Siamezii

— Ar fi putut să se cheme mai departe Geoff Mott and the Mottoes…

— Cel mai urît nume posibil, într-adevăr.

— Sau The Ramblers…

— O şi mai mare inepţie!

— De acord, dar dacă se opreau acolo, noi eram salvaţi.

— Hai, să ne chinuim! Pentru scurtă vreme au fost şi The Newcomers…

— Apoi Those Without, chiar aşa!

— Ei, chiar aşa! Pînă una alta, acum n-am fi ajuns în halul ăsta.

— S-au numit pînă şi Hollerin’ Blues.

— Şi Jokers Wild, nu? Jokers Wild!

— Un moment, trebuie să vedem cine era…

— De-ajuns să fi fost unul, ştii cum erau făcuţi, nu? Se despărţeau şi se reuneau, îi includeau pe alţii, se lăsau adoptaţi, se regăseau, nu era vorba numai de nume, erau instabili pe dinăuntru, ca şi cum ar fi căutat combinaţia potrivită… Se despărţeau şi se reuneau, de fiecare dată apropiindu-se cu un pas de ţinta…

— Dar despre Sigma Six ce zici?

— Efortul pe care-l făceau ca să găsească nume urîte…

— Ca Abdabs…

— Imediat transformat în şi mai urîtul Screaming Abdabs.

— Sau Megadeaths…

— Şi încă puteam să ne salvăm. Chiar şi cînd au devenit Spectrum Five puteam să ne salvăm.

— Pînă la Leonard’s Lodgers, închipuie-ţi, încă ar fi fost timp, de fapt nu, pînă la Tea Set, numele cel mai ridicol auzit vreodată.

— Apoi…

— Hai, chinuie-te! Nu te gîndeşti că mă chinui şi pe mine?

— Apoi…

— De fiecare dată cînd ajungi în punctul ăsta te blochezi, cu toate că ştii cum s-au întîmplat lucrurile, ştii aşa cum ştiu eu: i-a picat privirea pe un disc de-al meu…

— Un disc pe care îl văzuse probabil de-o sută de ori, la fel ca şi pe al meu…

— Şi le-o fi văzut de-o sută de ori împreună, dar atunci…

— Să fi fost unul din ceilalţi, nu s-ar fi întîmplat nimic, dar era el…

— Ştim, ştim! El are spectrul diamantului în ochi, el este cel care face lucrurile adevărate, el, el, nu mai suport!

— Dar sîntem implicaţi, pentru totdeauna! Din acel moment, de la acea privire aruncată celor două discuri ale noastre.

— A fost ca şi cum ne vedea pentru prima oară, dislocaţi, dar uniţi…

— Puterea unui demon, fiecare dintre jumătăţile noastre stătea pitită într-un nume…

— Într-un disc…

— Într-un nume într-un disc… El, ca un chirurg, a separat jumătatea mea, a unit-o cu a ta şi ne-a făcut să renaştem astfel.

— De obicei chirurgii îi separă pe siamezi: noi am avut parte de singurul care îi creează…

— Îmi plăcea numele meu, Pink Anderson.

— Şi mie al meu, Floyd Council.

— Mă întreb dacă s-ar fi întîmplat şi cu celelalte jumătăţi…

— Cine poate s-o spună? Anderson Council nu sună chiar rău… deşi, într-adevăr, n-are atîta nerv…

— Trebuie să recunoaştem însă că Pink Floyd e foarte frumos.

— Da, cu sacrificiul nostru!

— Şi dacă te gîndeşti că încă puteam să scăpăm, încă puteam să scăpăm!

— Pentru că ceilalţi au rămas la Pink Floyd Blues Band? Ţi se pare că s-ar fi schimbat ceva?

— Aş vrea să văd! Încă n-ai înţeles că frumuseţea este cea care ne-a păcălit? Cînd este importantă, frumuseţea trece în esenţă. Blues Band – şi noi umblam încă separaţi prin lume.

— Da, dar pînă la urmă geniul s-a impus, şi iată ce s-a ales de noi.

— Cu duritatea diamantului s-a impus.

După ce a rostit aceste cuvinte, monstrul roz s-a răsucit spre monstrul fluid înfigîndu-şi colţii în gîtul lui. Monstrul fluid, cum era obişnuit să procedeze în asemenea momente, şi-a înfipt toate unghiile în spinarea fratelui său, sfîşiindu-i carnea în profunzime. Şi un sînge limpede curgea abundent de-a lungul unicului lor corp fremătător, un sînge roz curgea şi tot curgea pe pămînt.

A doua lamentaţie

Arnold Layne

Oh, după mine, fiecare este liber să se distreze cum crede, nu? Dacă nu face rău nimănui, îşi vede de trebuşoarele sale şi pace, să vină acum vreunul să spună că nu are secrete, nimic nu-i mai frumos în viaţă decît secretele, cu cît sînt mai mici, cu atît sînt mai frumoase, mă duc eu să-mi vîr nasul în intrigile altuia? Nici vorbă… Ei, Arnold e genul care chiar dacă vede întîmplîndu-se o chestie ciudată, se întoarce în cealaltă parte şi tace mîlc, n-a văzut nimic, aşa e Arnold, întrebaţi puţin în jur… Şi atunci vreau să ştiu de ce tocmai eu am avut parte de un asemenea sfîrşit, cînd mi-aude cineva numele, se gîndeşte imediat la chestia aia… Doar faceţi pe proştii, chiloţii, chiloţii! De parcă acum femeile au numai chiloţii de întins pe sîrme! Şi ciorapii? Şi sutienele? Furourile? Cine are timp să aleagă în clipele acelea? Înhaţi şi fugi, vezi acasă cît valorează prada… Dăţile cînd îţi dai seama că ai greşit! Furia care te apucă atunci cînd descoperi că sînt chiloţi bărbăteşti! Tot efortul de pomană, te caţări, te juleşti pe ziduri, stai cu ochii în paişpe să nu treacă vreun poliţist, să nu se deschidă vreo fereastră, să nu aibă cîine, Dumnezeule mare, cînd e lună vezi ce iei, dar te văd şi ei pe tine, te văd… Pui la socoteală apoi că sînt oameni pe care îi cunoşti, una sînt ciorapii fiicei, alta ciorapii mamei. Chiloţii sînt uşor de recunoscut, cu dantelă şi transparenţi sînt ai fiicei, cei care arată ca nişte pantalonaşi sînt ai mamei, dar cu ciorapii e mai greu, colanţii ăştia, neîntinşi, se aseamănă toţi, însă nu-i deloc acelaşi lucru să-i pui pe tine gîndindu-te la mamă, doamna Collington, de exemplu, nişte şunci varicoase, de-mi vine să vomit cînd mă uit în oglindă… Fiica în schimb… Oh, în fine, am această plăcere, bine? Îmi place să mă îmbrac ca o femeie, m-au denunţat, odată, dar m-am mutat în alt cartier şi nu m-a mai sîcîit nimeni… Nu are nimeni pe lumea asta, garantat, colecţia de chiloţi pe care o am eu în dulap… Şi într-un sertar, ehe… într-un sertar special îi ţin pe cei folosiţi, oricine poate să-i fure pe cei curaţi, dar cu cei murdari e treabă de profesionişti, trebuie să aştepţi să nu fie nimeni acasă şi să forţezi o fereastră, să ştii unde să te duci să scotoceşti… Uneori nu găseşti nimic, dar dacă eşti norocos, dai nişte lovituri… lucruri de o bogăţie… Iată, asta era viaţa mea cînd apare acel… nu ştiu nici măcar cum să-i spun, ştiu doar că era un vecin de-al meu, un băiat simpatic, tăcut, un ciudat… N-am vorbit niciodată cu el, nici măcar numele meu nu i l-am spus, ar fi fost culmea să-i povestesc secretul meu… Bòn, într-o dimineaţă mă duc în centru şi toţi cîntă melodia aia, povestea unui individ care fură lenjeria femeilor, cu care se îmbracă în faţa oglinzii, unul care se numeşte exact ca mine, Arnold Layne! Ăsta e şi titlul melodiei, aşa că din ziua aceea eu sînt cel cu chiloţii… bărbatul travestit… N-am mai avut linişte… Cîte-o deşteaptă îmi lasă chiloţii ei în faţa uşii, şi folosiţi mi-i lasă, dar nu mai e acelaşi lucru… N-am eu şcoală, dar înţeleg atîta lucru, că acele cadouri nu sînt pentru mine, ci pentru cel din cîntec… Cu cîţiva ani în urmă au venit să-mi ia un interviu, cu camera de la televiziune şi tot tacîmul, mi-au spus că dacă nu eram eu, n-ar fi fost nici discul acela şi că, fără disc, ăia nici măcar nu-şi începeau cariera, aşa că, după ei, trebuia să cer nişte bani frumuşei, da, ca şi cum nu ştiam ce sfîrşit avusese băiatul ăla, încercaţi voi să-i cereţi bani unuia ca ăla, cap pătrat ce era… El cap pătrat şi eu travestit, pentru totdeauna, chiar dacă sînt îmbrăcat cu salopeta de lucru, lumea se gîndeşte la mine îmbrăcat cu colanţii, în faţa oglinzii… Însă probabil a auzit şi el interviul acela, pentru că după cîteva zile primesc acasă un pachet conţinînd nişte chiloţi frumoşi albaştri, perforaţi, chiloţi folosiţi vreau să spun, şi… hei, hei… folosiţi în unele zile speciale pe care le au femeile… nu chiar în acelea, dar imediat după, cînd încă au scurgeri… în nuanţe uşor deschise, rozalii… şi ciudat e că dîrele alea rozalii nu se uscau deloc, rămîneau umede şi proaspete, adică… de parcă le-ar fi produs chilotul însuşi… fluide, puţin lipicioase… după atîţia ani curg încă… Ei, mi-am spus, un astfel de cadou nu mi-l poate trimite decît nebunul ăla, însă mare om, ei?, da, domnilor, mare om.

A treia lamentaţie

Bob Klose

O spun pentru ultima oară, după care voi trece la căi legale. Interzic oricui să-mi spumă „al cincilea membru Pink Floyd“! A fost un al cincilea Beatles, de acord, chiar dacă, din cîte am auzit, cel puţin patru subiecţi diferiţi au fost numiţi astfel. Treaba lor. Deci, pentru ultima oară! Ultima, pe cuvînt de Rado Klose, zis Bob! Da, am cîntat cu ei în prima formaţie în care erau toţi, el şi ceilalţi trei. Spectrum Five. Aşadar, aş putea fi considerat chiar un membru fondator. Aş putea. Şi am rămas pînă cînd ne-am numit… s-au numit Pink Floyd. Eu veneam de la Blue Anonymous, astfel făceau mişto de mine prezentîndu-mă la concerte drept Blue Pink. Pentru ceilalţi era o glumă, dar el… el era mereu serios, al naibii de serios şi cînd părea că face pe prostul… Mie îmi plăcea jazzul, mă considerau prea aristocrat… Într-o zi, el mă ia de-o parte şi îmi spune: „Ai sîngele albastru, Bob, trebuie să ţi-l schimbăm puţin“… Dat fiind că-i plăceau jocurile de cuvinte, îl întreb cum de l-au inspirat tocmai doi instrumentişti de blues pentru numele grupului. Cînd mă gîndesc la răspunsul lui, mă trec fiorii şi acum. „Stai liniştit, că nu mai cîntă muzica aia neagră – în tenebrele în care se află, cunosc în sfîrşit lumina roz a dimineţii“. Atunci chiar m-am speriat şi am plecat. Probleme legate de caracter, s-a scris, concepţii muzicale diferite: prostii! A fost numai teroare. Măcar aşa m-am retras la timp. Într-adevăr, eu sînt aici, în schimb ceilalţi… ei, ştiţi şi voi cum au sfîrşit-o ceilalţi, nu?

A patra lamentaţie din lumea de dincolo

Stuart Sutcliffe

Eu sînt al cincilea Beatles. Singurul autentic. Nu un producător ca Martin, nu un organizator ca Aspinall, nu un sessionman ocazional ca Preston, nu un baterist demisionar ca Best, nu: unul dintre cei cinci fondatori, cînd încă ne numeam Quarrymen. Şi, din cîte se spune, unul la înălţimea lui John şi a lui Paul, ca să ne înţelegem… dacă nu ceva mai mult, genul care lasă urme pentru totdeauna… De aceea, japoneza aia oribilă nu vrea nici măcar să-mi audă numele, îi e teamă că după atîţia ani mi se face dreptate… Pe de altă parte, ca să fim sinceri, nu poţi să spui că greşeşte cînd întreabă maliţioasă unde sînt omagiile aduse de colegii mei… Dacă am fost atît de important, de ce m-au uitat imediat? Ei, care ştiau? Tocmai pentru că ştiau este răspunsul…

În general, sînt considerat un exemplu de ghinion, să mori la douăzeci şi unu de ani din cauza unei hemoragii cerebrale nu e un destin frumos, dar dacă se întîmplă imediat după ce ai fondat un grup care va deveni The Beatles, atunci… Pusă aşa problema, pare într-adevăr un ghinion monstru. În schimb, era un lucru necesar… cu toate corelaţiile şi implicaţiile… să creez o astfel de maşinărie era datoria mea… ca să mă explic mai bine, trebuia să am acel sfîrşit pentru ca maşinăria să funcţioneze… şi a funcţionat! Ani la rînd a continuat să funcţioneze, alimentată cu sîngele care mi-a explodat în cap în ziua aceea.

A cincea lamentaţie din lumea de dincolo

Brian Jones

Tocmai am ascultat tristele tînguiri ale lui Stuart. Căruia îi lipseşte încă o viziune de ansamblu. A fost cel mai ghinionist, dar acum se află în grupul privilegiat al pelicanilor evanghelici. Ştiu asta pentru că acolo stau şi eu, şi stă şi Diamantul, adică, doi dintre cei care au participat la fondarea trupelor Rolling Stones şi Pink Floyd. Eu ştiam că voi păţi ceva, ştiam asta pentru că eram singurul capabil să cînte la toate instrumentele şi de aceea Mick nu mă putea suferi. Zicea că eram un exhibiţionist, în realitate nu a acceptat niciodată că eu aveam mai mult talent decît el. Astfel, după ce şi-a creat formaţia, cînd buzatul m-a anunţat că trebuia să mă car, ştiam că am două căi: fie să-i uit şi să-i las să apună, fie să-mi dau viaţa ca să rămînă o legendă. Şi pentru că îmi iubesc creaţiile, am ales a doua cale. Pe 3 iulie 1969 m-am înecat într-o piscină şi, după numai două zile, foştii mei colegi umpleau Hyde Park cu un concert de neuitat. Însă pentru că o fărîmă de dreptate există pe lumea asta, puterile divine au vrut ca ei să continue ca nişte mumii: aveţi în minte faţa lui Keith, cea a lui Mick? Aţi văzut vreodată pe cineva mai îmbătrînit decît ei? Iar ei ştiu de ce sînt atît de ofiliţi, şi încă cum, ar plăti milioane de lire sterline pentru apa din piscina mea…

Mă întreb însă care este logica puterilor divine, de ce lui Stuart i-au făcut creierul să explodeze înainte să guste succesul, de ce mie mi s-au îngăduit cîţiva ani în plus, de ce Diamantul a fost ţinut în viaţă… nebun, dar în viaţă… Şi, de asemenea, mă întreb: sîntem siguri că nu e el cel mai năpăstuit dintre cei trei?

Prima confesiune

Omul şoarece

Mă numesc Richard William Wright, zis Rick, născut în Hatch End, pe 28 iulie 1943. Sînt organistul de la Pink Floyd, omul-Farfisa, da. Sînt diferit de colegii mei, mai mult decît vă puteţi imagina: nu-mi puneţi prea multe întrebări, dar vă asigur că e aşa. Sînt cel mai bătrîn şi cel mai înţelept, şi semăn cu un şoarece. Roger, în schimb, este un cal. Nick este, foarte evident, un cîine. Şi Dave, ei!, nu există îndoieli că Dave este o pisică. În ce-l priveşte pe Syd… Syd ştiu ce e, dar nu v-o pot spune. Mai degrabă vă sugerez să aruncaţi o privire la datele de naştere.

Roger Waters, Bookham, 6 septembrie 1943.

Nick Mason, Birmingham, 6 martie 1944.

Syd Barrett, Cambridge, 6 ianuarie 1946.

David Gilmour, Cambridge, 6 martie 1946.

Toţi pe 6. Şi dacă Dave îi ia locul lui Syd, avem trei de 6 despre care nu e nevoie să vă spun ce înseamnă. Am simţit mereu că între ei exista ceva din care eu eram exclus, nu vorbesc despre o înţelegere secretă sau despre un pact, era pur şi simplu faptul că, pentru a se înţelege, nu au avut niciodată nevoie să vorbească, comunicau din priviri, şi făcînd asta, Roger şi Dave erau înfricoşători, o privire a unuia şi celălalt ştia exact cum să modifice ce cînta… Şi Syd era înfricoşător, dar într-un mod diferit, el părea că nu te priveşte niciodată, că nu priveşte niciodată nimic… Cu mine a fost mereu afectuos, în orice caz. Într-o noapte l-am visat, trecuseră cîţiva ani de cînd îl văzusem ultima dată şi era şi mai palid şi halucinat ca de obicei.

— Salut, Rick, îmi şopteşte la ureche, ştiu că pregătiţi un nou album…

Pare să fie un lucru care îi face plăcere, dar eu nu reuşesc să nu mă simt vinovat.

— E adevărat, răspund, Roger şi David încă nu s-au hotărît ce titlu să-i dea…

— Îi vor spune The Dark Side of the Moon şi va fi ceva extraordinar. Am venit să te întreb dacă n-ai vrea să participi cu un cîntec numai al tău de data asta, muzică, dar şi ceva cuvinte…

— Mi-ar plăcea al dracului, dacă aş şti numai de unde începi să le pui laolaltă…

El devine şi mai palid atunci, fixează cu privirea un punct oarecare în gol şi cu un fir de voce murmură:

— Tu încearcă, ridică-te şi încearcă imediat, dar nu le spune celorlalţi…

Vreţi să ştiţi cum s-a terminat? Am făcut cum spunea el şi am compus un cîntec care se chema „The Mortality Sequence“. După cîteva nopţi îl visez din nou şi, de data asta, peste paloarea sa apare un zîmbet vag.

— Pentru a fi sublimi nu trebuie să fim neapărat funebri, îmi zice, melodia nu e rea, dar e tristă, ar trebui ceva mai euforic… Acesta va fi un disc minunat, a mai spus, dar ca să fie perfect îi lipseşte un strop de… da, de senzualitate…

— Şi de la mine ceri senzualitatea?

— De la tine, da, pentru că ceilalţi sînt deja prea… of, ai încredere, îţi trimit mîine un tip care să te ajute să aranjezi un pic cîntecul…

Şi a sosit tipul, o vocalistă care se numea Clare Torry, una care scotea nişte acute, nişte coloraturi. Un adevărat orgasm, în fine, ca să n-o mai lungesc, noi doi am realizat „The Great Gig in the Sky“. Ceilalţi au rămas fără cuvinte. Mai ales Roger părea uimit, eu credeam că de invidie, dacă m-aş fi limitat la muzică, ar fi fost altceva, dar textele erau domeniul lui, noi îi spuneam „Poetul“ şi el era mîndru de asta, abia mai tîrziu am înţeles că nu era invidie, ci uimire, pentru că Roger era convins că avusese cu Syd o relaţie specială, şi asta era în mod sigur adevărat, dar era de asemenea convins că relaţia lor continua să rămînă puternică şi la distanţă… În orice caz, chiar dacă nu mi-a zis niciodată nimic, sînt sigur că Roger ştia cine era în spatele „Gig-ului“.

A doua confesiune

Omul pisică

Sînt eu, David Gilmour, zis Dave, cu alte cuvinte chitara de la Pink Floyd. Pe lîngă vocea şi autorul a peste jumătate dintre cîntecele lor. Despre mine probabil că aţi auzit povestindu-se multe lucruri: cît eram de frumos, cît eram de bun şi cît sînt încă; cum eu şi Roger aveam acelaşi raport ambivalent pe care-l aveau Paul McCartney şi John Lennon; cine a fost cel mai mare chitarist dintre Clapton, Page, Knofler şi eu; prostii, în fine. Pe mine mă interesează, în schimb, să vă vorbesc despre stînjeneală, despre un anumit tip de stînjeneală care frizează obscenul. Pînă una alta este ceva genealogic, iminent şi greu apăsător, ceva ce n-aş şti să definesc decît ca pe constrîngerea pe care o resimţi în clipa în care vii după altcineva. Venind după un altul şi înlocuindu-l. Sindromul ultra-corpului, am putea spune. Primii prieteni cu care a cîntat Syd îşi spuneau Geoff Mott and the Mottoes; după un an, doi dintre ei, fără Syd, dar cu sosirea lui Albe Prior, au renăscut ca The Ramblers. După foarte puţin timp Prior, care în latină înseamnă „cel dinainte“, este înlocuit: ghiciţi de către cine? Păi, de mine! Anul următor cînt în trupa Jokers Wild, împreună cu un anume Tony Sainty care provenea din Mottoes via Ramblers: cînd Tony pleacă, cine îl înlocuieşte, eu făcînd deja parte din grup? Fratele meu, Peter! Dar aceasta este, bineînţeles, numai preistorie.

Eu şi Syd locuiam unul lîngă altul şi ne cunoşteam de mici; am fost de mai multe ori acasă la el să cîntăm, chiar dacă eu nu am făcut parte din primele lui formaţii. Oricum, ne întîlneam des şi ne povesteam experienţele noastre muzicale. Poate de aceea, cînd a început să dea semne de nebunie, ceilalţi trei m-au ales pe mine ca substitut. În ultimele luni din ’67 se răspîndise zvonul că cei de la Pink Floyd voiau să-l înlocuiască şi se alcătuise o listă impresionantă de aspiranţi: practic, cele mai bune chitare din Regatul Unit. Ceilalţi ezitau, dar Roger m-a vrut pe mine – era cel mai legat de Syd şi grija lui era să-l rănească cît mai puţin posibil. În calitate de prieten din copilărie, se gîndea el, aş fi fost acceptat mai uşor ca substitut: numai eu eram fulgerat de îndoiala că în acest mod Syd se va simţi de două ori trădat. Şi, mai tîrziu, am înţeles şi că Prior fusese „cel dinaintea“ lui Syd, nu a mea…

Cea mai rea perioadă a fost la începutul lui ’68, cînd ieşeam în cinci. Ceea ce vrea să însemne că erau cei de la Pink Floyd, şi eram eu. Cît stăteam în studioul de înregistrări era suportabil, dar pe scenă… Oh, scena! Lumea nu înţelegea, se uita cînd la Syd, cînd la mine care cîntam peste el… Îl dublam, înţelegeţi, interpretam întocmai ce cînta el şi, cînd greşea ritmul sau se bloca, eu continuam ca şi cum aş fi fost el… Stilul meu era destul de diferit de-al său, prin urmare trăiam acele performance-uri ca pe nişte vulgare imitaţii de maimuţă, îi imitam şi vocea, nu Arnold Layne era travestitul, ci eu! Uneori, şi acestea erau clipele cele mai dureroase, aveam impresia că el îşi dădea seama de tot, se oprea brusc din cîntat şi îmi zîmbea ca şi cum mi-ar fi spus „Continuă tu acum“… Sau îşi abandona poziţia ca să vină lîngă mine, aproape lipindu-se de mine, ca pentru a face evident pentru public că aveam o singură funcţie… Iată, trebuia să vă vorbesc despre stînjeneală, am reuşit cred, dacă apoi trebuie să luăm în considerare că el scrisese aproape toate cîntecele acelea şi că în timp ce cîntai erai pătruns de admiraţie, dar imediat ce ridicai privirea spre el, te apuca mila, privirea aceea atît de abulică, atît de în altă parte, cu un fir de salivă care îi curgea din gura întredeschisă… Gîndiţi-vă că am ajuns să-i închidem microfonul şi amplificatorul, încît să nu mai audă nimeni sunetele oribile pe care, din ce în ce mai des, le scotea chitara lui… Totul foarte obscen, nu?

A treia confesiune

Omul cîine

Mă numesc Nicholas Berkeley Mason, zis Nick, de profesie baterist.

Te-am ascultat, văicăreţ domn al corzilor acustice. Eraţi prieteni din copilărie, e adevărat, dar Syd şi Roger mergeau la aceeaşi şcoală. Roger şi Roger, de fapt, pentru că Syd nu se numea încă Syd. Dar asta este o altă poveste. Mama lui Roger, Mary, rămăsese văduvă de puţină vreme şi s-a ataşat de Roger-Syd cu o pasiune care i-ar fi stîrnit gelozia oricărui alt copil. Roger, în schimb, a băut din acea afecţiune şi şi-a însuşit-o, adoptîndu-l pe Syd ca pe un frate mai mic: chiar şi după ce au crescut, vă asigur că n-am văzut niciodată pe nimeni să ţină la cineva cum ţinea Roger la Syd. L-am văzut plîngînd cînd Syd a început să se simtă rău şi era singurul dintre noi care începea să cînte mai prost atunci cînd Syd nu făcea faţă. De aceea, cînd eu şi Rick am decis că trebuie să-l înlocuim, el s-a opus cu toată puterea, încăpăţînîndu-se să-l ia pe Syd în toate concertele noastre, pînă şi în turneul american care a însemnat definitiva prăbuşire a colegului nostru. Critica îl rebotezase „Zombie“ şi publicul îl striga în toate felurile. El îi privea zîmbind şi rămînea imobil sau schiţa gestul de a cînta la chitară fără măcar să atingă coardele cu degetele, şi sincer, înţeleg lumea, după ce a plătit biletul, se simţea batjocorită… Trebuie să spun însă că mi-era mai milă de Roger, pentru că Syd părea că-i pe altă lume. Roger îi arunca priviri disperate ca să-l readucă la realitate, dar el continua să zîmbească sau îşi lăsa chitara pe jos şi pleca…

Cînd şi Roger a cedat în faţa hotărîrii de a-l înlocui, a spus că dacă nu l-am fi ales pe Dave, ar fi dizolvat grupul. A vorbit întotdeauna ca un şef, Roger al nostru, şi probabil era corect aşa. Eu l-aş fi preferat pe Jeff Beck, dar faptele i-au dat dreptate lui Roger. Îmi amintesc primele ieşiri în cinci, cînd Roger stătea deoparte cu Dave, dîndu-i nenumărate instrucţiuni. Dave asculta şi dădea din cap, de parcă ar fi fost infirmierul de la un spital de nebuni catehizat de un medic psihiatru. Dar în unele momente instrucţiunile nu mai erau suficiente: ca atunci în camionetă, cînd chiar Syd a fost cel care i-a spus lui Dave: „Fă tot ce poţi, pentru că vreau să fac impresie bună“. Dave s-a uitat la Roger ca să-şi dea seama cum trebuie să reacţioneze, dar Roger se întorsese cu spatele ca să-şi ascundă lacrimile.

Prima mărturie

Mike Leonard

Dar cine-oi fi eu ca să apar printre atîtea celebrităţi? Un arhitect cu nume de boxer şi cu pasiunea de a colecţiona instrumente muzicale din toată lumea, dar mai ales proprietarul unei mari case la Londra. În 1963, am închiriat cîteva camere unor băieţi din Cambridge, cărora li s-a adăugat, curînd, unul din Birmingham. Se numeau Roger Waters, Richard Wright şi Nick Mason şi nu e nevoie să vă spun cine au devenit apoi. Petreceau zile întregi moşmondindu-se cu instrumentele mele şi, întrucît nu aveau o liră, mă plăteau făcînd tot felul de treburi: astfel că, astăzi, sînt singurul locuitor de pe planetă care poate spune că s-a aşezat pe un closet reparat de cei de la Pink Floyd cu mîinile lor magice… Desigur, atunci încă nu se numeau aşa, treceau de la un nume caraghios la altul, Sigma Six, Abdabs, pentru o singură seară pînă şi Megadeaths… Apoi Wright şi Mason s-au mutat şi lui Roger i s-a părut ireal că poate să-şi cheme de la Cambridge alţi doi vechi prieteni, Syd Barrett şi Bob Klose. Barrett îmi păstra în ordine grădina, pînă astăzi se pot vedea copăceii plantaţi de el. Pe urmă Wright şi Mason au căpătat obiceiul să vină să ne viziteze aproape în fiecare seară şi întotdeauna se apucau să cînte la instrumentele mele exotice: după puţină vreme se rebotezaseră Spectrum Five, pînă cînd lui Barrett i-a venit ideea de a-mi face un omagiu schimbînd numele în Leonard’s Lodgers. Ca arhitect, n-am făcut niciodată mare lucru în viaţă, dar faptul că am năşit apariţia trupei Pink Floyd face din mine omul cel mai mîndru din lume.

Au trecut patruzeci şi cinci de ani şi n-am făcut altceva decît să continui să închiriez camere: acele camere, Stanhope Gardens, nr. 39. Am cereri de pretutindeni din partea unor persoane de şaizeci de ani care vor să doarmă unde au dormit ei. Cîte unul, pentru a ocoli lista de aşteptare, îmi oferă sume care nu se cer nici măcar la Hotelul George V din Paris, însă eu am propria mea etică şi, în afară de o reevaluare fiziologică, îi pun să plătească cît îi puneam pe ei să plătească, adică suma pe care i-aş fi pus s-o plătească, dat fiind că nu m-au plătit niciodată. Însă de fiecare dată cînd au cîntat la Londra nu au uitat să-mi trimită un mesaj, gîndiţi-vă că, la Royal Albert Hall, eram la numai patru rînduri în spatele familiei regale…

Cărţile spun că experimentele mele au fost cele care le-au inspirat primele spectacole de lumini. Ce să vă spun…? Că e adevărat.

A şasea lamentaţie

Chris Dennis

Nu e nimic mai nedrept decît viaţa… Bob Klose era implicat, era, era acolo! Şi a plecat… Eu aş fi dat o mînă şi un picior ca să rămîn acolo, şi aproape că reuşisem… şi în schimb… şi în schimb! În 1963 eram solistul celor de la Red Caps, una dintre multele formaţii din Cambridge… Din păcate, eram şi tehnician al RAF, astfel că, atunci cînd am fost transferat la Londra, a trebuit să-mi abandonez grupul… La Londra însă mi-am dat seama că aveam mai mult timp liber decît crezusem, aşa că am început să caut un nou grup: imaginaţi-vă ce-am simţit cînd, la masă într-un pub, Roger Waters îmi spune că el şi colegii lui, care la vremea aceea îşi spuneau Leonard’s Lodgers, caută un solist… „Dar nu-l aveţi deja pe Barrett?“, l-am întrebat şi el mă informează că Barrett preferă să compună şi să cînte la chitară şi că exact în acele zile, vorbim despre Crăciunul din ’64, s-a întors la Cambridge ca să-i facă aceeaşi propunere lui Geoff Mott – nu-l las să termine fraza şi accept! Şi de-a doua zi încep şi eu să frecventez casa acelui Leonard, ce minunăţie… Pentru că eu vedeam viitorul, îl simţeam… gloria, banii… legenda nemuritoare, ştiam că m-am agăţat de el în timp ce ei încă nu ştiau nimic…

Ştiţi cum s-a terminat, nu? În ianuarie 1965, RAF mă trimite în Golful Persic, de atunci nu se mai ştie nimic despre mine… Am murit, am îmbătrînit acolo? Am fost transferat în alt loc din lume? Nu contează, sfîrşitul legendei… înainte să fi început… prezisă, întrevăzută… pa, Chris, nu e loc pentru tine… între Arabia şi Persia este neantul, acela e locul tău, pa, Chris.