David Duchovny, Holy Cow

Copyright © 2015 by King Baby, Inc.

Published by arrangement with Farrar, Straus and Giroux, LLC, New York

All rights reserved

© 2015 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5532-8

ISBN PDF: 978-973-46-5533-5

ISBN print: 978-973-46-5419-2

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Lucky2084/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

DAVID DUCHOVNY, unul dintre cei mai îndrăgiţi actori americani contemporani, s-a născut în 1960, la New York. A studiat literatura engleză la Princeton University şi a obţinut o diplomă de master la Yale University, unde l-a avut ca profesor pe Harold Bloom. A început să scrie poezie în timpul facultăţii, primind o menţiune de onoare din partea Academiei Poeţilor Americani, însă a devenit în scurt timp fascinat de lumea filmului. Şi-a început cariera de actor spre sfîrşitul anilor ’80, rolurile care i-au adus cea mai mare popularitate fiind cel al agentului FBI Fox Mulder, din serialul SF The X-Files, şi cel al scriitorului Hank Moody, din serialul Californication. În 1997 şi 2008 a cîştigat Globul de Aur pentru cel mai bun actor în rol principal într-un serial de televiziune. În 2015, actorul şi-a lansat primul album de muzică, Hell or Highwater.

Lui West şi Miller,

lui Blue, George, Black şi Joe,

precum şi lui Patty şi Delilah

„Deosebirea dintre mintea omului şi cea a animalelor superioare, oricât este ea de mare, este cu siguranţă [o deosebire] de grad şi nu de calitate.“¹

Charles Darwin

1. Charles Darwin, Descendenţa omului şi selecţia sexuală, Editura Academiei R.S.R., Bucureşti, 1967, p. 109.

1

Permiteţi-mi să mă prezint

Cei mai mulţi oameni au impresia că vacile nu gândesc. Bună! O clipă, să reformulez – cei mai mulţi oameni au impresia că vacile nu gândesc şi nici nu au sentimente. Încă o dată, bună! Sunt vacă şi mă cheamă Elsie – da, ştiu. Să mor dacă vă mint. Vedeţi? Chiar suntem în stare să gândim, să simţim şi să glumim – mă rog, cele mai multe dintre noi. Tuşa-mare Elsie, după care mi-am primit numele, n-are deloc simţul umorului. Nici un strop. Zero barat. Nici măcar nu gustă bancurile cu proşti. Îl ştiţi pe ăla care începe aşa: doi oameni intră într-un grajd… Staţi un pic, s-ar putea să n-am cine ştie ce timp la dispoziţie, nu-mi permit s-o ard aiurea.

Acum o să încerc să trec la câteva lămuriri preliminare. Să vedem, a, da, poate vă întrebaţi cum de scriu rândurile astea dacă n-am degete? Nu-s deloc în stare să ţin un stilou cu copita. Credeţi-mă, am încercat. A fost jale. Nu că s-ar mai găsi stilouri pe toate drumurile de când cu calculatoarele astea. Şi chiar dacă gândim şi avem sentimente şi umor, tot nu putem să vorbim – cel puţin nu cu oamenii. Noi avem o „tradiţie orală“ – cum se zicea pe vremuri în cultura voastră. Poveştile şi învăţăturile de viaţă se transmit din vacă-n viţică, din generaţie în generaţie. Cam ca Odiseele şi Iliadele voastre. Le cântăm chiar. Mă scuzaţi că mă sparg în figuri cu nume ilustre. Homer. Bum! Hai că vă las un pic să vă reveniţi din şoc.

Toate animalele pot să vorbească între ele într-un amestec de mormăieli, fluierături, lătrături şi guiţături – un soi de esperanto animalic: leii cu mieii, păsările cu câinii, elanii cu pisicile – da, bine, cine are chef să stea la taclale cu o pisică? Sunt nişte creaturi tare narcisiste. Numai că noi, regnul animal, nu le-avem cu din astea, cuvinte, limbaj, cum îi ziceţi voi. Da, bine, ştiu că nu m-am exprimat chiar corect gramatical, voiam numai să subliniez o idee. Doar nu-s marsupial. Marsupialilor li s-a dus buhul că n-au deloc stofă pentru gramatică (aţi încercat vreodată să staţi de vorbă cu un cangur? N-ai cum să te-nţelegi cu ei şi pace, frate, nici dacă reuşeşti să descifrezi accentul ăla al lor). Şi cine dracu’ ştie ce îndrugă peştii acolo? Dar uite că am divagat de la subiect. Aşa suntem noi, bovinele. Divagăm şi digerăm – asta facem toată ziua. Noi, vacile, putem să stăm şi să rumegăm în voie, cum ar veni. Stăm pe copite şi mâncăm, mai schimbăm o vorbă, mai lingem nişte sare dacă găsim. Viaţa e frumoasă.

Sau era frumoasă acu vreo doi ani. Cam atunci a început povestea mea. Până în momentul ăla am dus un trai de basm. M-am născut la o mică fermă din nordul statului New York, în Statele Unite. Clanul Bovary trăieşte acolo din cele mai vechi timpuri. Mama, mama mamei, mama mamei mamei şi aşa mai departe. Taţii sunt ca şi inexistenţi în familiile bovine. Taică-meu, Ferdinand (da, ştiu), mai trecea din când în când pe la noi – aşa-mi închipui că m-am ales cu toţi fraţii şi surorile mele. Însă pe băieţi îi ţin separat de fete mai tot timpul. Ce le mai place să se holbeze la noi de după gard. Uneori mă cam trec fiorii când îi văd, pe bune. Parcă n-ar fi din aceeaşi specie cu mine, zău – nu că i-aş judeca. În doi ani de zile m-am învăţat minte – nu judeca pe nimeni. Ce încerc să zic e că băieţii şi fetele au trăit separat încă de la începuturile civilizaţiei, aşa că nu ne mai aşteptăm să se schimbe ceva. Habar n-am cum ar fi să trăiesc altfel, aşa că nu mă topesc pe copite de dorul lui taică-meu.

Oamenii ne iubesc. Sau aşa am crezut, aşa ne-am închipuit noi. Se dau în vânt după laptele nostru. Bine, mie mi se pare cam bizar să bei laptele altui animal. Doar n-o să mă duc la o tanti care tocmai a născut să-i zic: „Auzi, nu-mi dai şi mie o gură să văd cum e?“. E aiurea, nu? Aşa că pe mine n-o să mă vezi în veci făcând una ca asta. Nu prea e frumos din partea voastră. Însă de-asta ne iubiţi. Pentru laptele nostru. La leche. Bine, presupun că gusturile nu se discută. Cu toatele ştim din copilărie că fermierul o să vină după lapte în fiecare dimineaţă. Şi chiar ne simţim uşurate când se întâmplă – la cât de umflate suntem, e plăcut să ne simţim iarăşi zvelte şi suple după ce ne trag un muls ca lumea. Da, ţinem să arătăm bine. Şi nu ne place deloc când voi, oamenii, le spuneţi „vaci“ persoanelor grase. Şi nici porcii nu prea apreciază apelativele gen „porcule“ şi „scroafo“, pe când găinile şi cocoşii se enervează rău dacă le foloseşti numele ca insultă (ceea ce, în sinea mea, mă unge la inimă, doar cocoşii sunt cea mai mare belea de când a făcut Dumnezeu lumea asta).

A, da, credem în Dumnezeu. Dumnezeu are înfăţişare de vacă. Ei, zic şi eu la mişto. Hai că v-am speriat un pic, este? Oricum, în ceva acolo tot credem şi noi, ceva care a creat tot ce există pe lume – animalele, vietăţile microscopice, plantele, rocile şi sufletele. Şi puţin ne pasă dacă Creatorul ăsta are înfăţişare de vacă, porc, om, amibă sau seamănă cu Jerry Garcia. Avem doar credinţa că există undeva o forţă vitală, creatoare. Oamenii numesc aşa ceva Mama Natură, nu-i chiar acelaşi lucru, însă tot pe-acolo. Şi nu doar că ne punem credinţa în aşa ceva – ştim că e adevărat. O simţim până-n măduva oaselor, aşa cum au simţit-o şi strămoşii noştri în ciolanele ce stau îngropate acum sub ogorul lui Moş Macdonald.

Băi, ce-mi mai place să divaghez. Va trebui să vă obişnuiţi cu mine. Şi Homer se abătea una-două de la poveste, este? Aşa că s-a întâmplat şi pe la case mai mari. Până să încep povestea, permiteţi-mi să vă mai pun un pic în temă, să vă prezint viaţa mea înainte de Eveniment. Aşa i-am zis eu – Evenimentul sau Revelaţia, sau Ziua Când Am Căcat-o. Dar mai întâi staţi să recreez fundalul scenei. Să evoc un pic de culoare locală.

Viaţa la fermă. Linişte şi pace. Eu şi trupa o ardem toată ziua pe pajişte, taurii cască botul la noi. Verde-i iarba de acasă, cum zicea mereu maică-mea. A fost o mamă tare bună, însă într-una din zile parc-a mâncat-o pământul, aşa cum se-ntâmplă cu toate mamele noastre. Ne-au învăţat că trebuie să mergem mai departe. Că mamele n-o să fie tot timpul cu noi şi dacă într-o zi pleacă fără să-şi ia rămas-bun după ce ne-au crescut şi nu mai suntem viţele de lapte nu înseamnă că nu ne iubesc. Şi chiar dacă ştiu că „aşa e lumea“ şi „aşa a fost dintotdeauna“, tot mă mai umflă niţel plânsul când mă gândesc la maică-mea. Era tare frumoasă – avea nişte ochi mari, căprui şi era foarte haioasă. N-a plecat o clipă de lângă mine – până în acea ultimă zi. Însă vă povestesc un pic mai încolo cum a fost. Numai un moment, să mă gândesc ca lumea la maică-mea. Emoţiile te cuprind şi apoi se duc, asta dacă le laşi. Dacă nu, nu mai scapi de ele, te chinuie până se duce totul naibii şi e aiurea. Aşa că noi, vacile, dacă ne emoţionăm, ne lăsăm în voia sentimentelor până trec de la sine. Aşa trăim, unite-n muget şi-n simţiri. Bum! Hai că iar v-am trântit una când nici nu vă aşteptaţi.

Îmi văd zilele copilăriei într-o aură de nostalgie verde ca iarba. Toate par departe-departe şi desăvârşite. Numai zile cu soare, până şi când ploua. Aveam de toate – iarbă, mâncare, un loc unde să ne odihnim, prietene la cataramă şi mereu i se-ntâmpla câte o dandana vreunui alt animal din preajmă, însă nimic grav. Ierarhiile se schimbă una-două la fermă. Nu ştiu dacă i-aţi spune chiar democraţie. Mai degrabă trăim după principiul fiecare cu ce-l doare, asta dacă n-avem găini în ogradă – altfel s-a terminat. Nu ştiu dacă aţi citit Ferma Animalelor. Parcă toţi copiii voştri trebuie s-o citească la şcoală, nu? Eu prefer Pânza lui Charlotte¹, deşi păianjenii mi se par dubioşi – Pânza şarlatancei e un titlu mai bun, nu? (Şi, pe bune acum, opt picioare? Normal e să ai două sau patru, cum ştie toată lumea. Hai cinci. Opt mi se pare culmea nehotărârii sau necumpătării – de-a dreptul disperare, ce mai. Ştiţi ce vreau să zic?)

Oricum, viaţa la o fermă obişnuită n-are nici o treabă cu Ferma Animalelor – n-avem şefi, noi suntem şefele, aici e matriarhat, cum îi ziceţi voi, femeile conduc şandramaua – orice-ar zice idioţii ăia de cocoşi. Noi, vacile, avem o vorbă: dacă nu mă calci pe uger, nici eu nu te calc. Şi, mai mult de-atât, peste tot ne revărsăm dragostea noastră de animale – dragoste curată.

Da, bine, unii dintre noi mai şi ucidem ca să trăim, însă nu ucidem ca oamenii – nu o facem cu ură sau din plăcere, ci numai din necesitate. Doar nu suntem Pollyanna. Avem înţelegere şi pentru vulpea care fură ouă, şi pentru şoimul care înhaţă un purceluş de lapte şi-l ucide în chinuri sus, în văzduh. Aşa-i în firea lucrurilor. Aduc mulţumiri ierbii pe care o rumeg. Credeţi că plantele nu simt nimic? Bine, poate nu simt aşa cum simţim noi, însă şi ele simt chestii la greu, dar cu încetinitorul, astfel încât emoţiile se umflă şi dau în pârg în câţiva ani, nu în câteva clipe. Pentru noi, vacile, lumea întreagă e numai simţire.

Iată programul nostru:

Luni

LA RĂSĂRIT: Mulsul. Dacă ai noroc, încapi pe mâna fiului mijlociu sau a mezinului, cel mare e foarte bădăran. Nu-i convine deloc că face ce face. Ştiu, frate, te-ai sculat cu noaptea-n cap, însă asta nu scuză nimic.

DUPĂ MULS: Se deschid porţile şi ieşim pe câmp, unde, cât e ziua de lungă, mâncăm, rumegăm, stăm la poveşti, la bârfe etc. Pe câmp e viaţa adevărată. Iarba verde şi gustoasă, lucerna încă şi mai gustoasă.

DUPĂ-MASA TÂRZIU: Ne-ntoarcem la grajduri ca să înnoptăm. Încă o tură de muls, după care, la apus, de obicei ne culcăm. Trăim după ritmurile telurice, alea-alea. Când o aveam pe mama, îmi spunea poveşti. Preferatele mele erau alea cu oameni care fac pe animalele. Maică-mea se pricepea de minune să spună poveşti şi de obicei vocea ei mă adormea, ca o adiere de vânt printre crengile copacilor sau un pârâu ce şopoteşte pe pietre.

Şi tot aşa marţi, miercuri, joi, vineri, sâmbătă şi duminică.

E un trai simplu, nu? Trezit, muls, mâncat, tândălit pe câmp, muls, poveşti, somn. Şi mi-era de-ajuns, nici nu-mi doream mai mult. Nu voiam să trăiesc în altă parte. Şi la fel doream să trăiască şi fetele mele, şi fetele lor în vecii vecilor, doar că eu nici nu-mi închipuiam c-o să plec vreodată de lângă ele, cum făcuse maică-mea. Bine, aşa gândeam până să se-ntâmple Evenimentul, ziua în care s-a oprit pământul, când am căcat-o şi-aşa mai departe. Atunci am înţeles tot, până şi pe maică-mea. Şi cu toate că m-a durut ce-am aflat, am ajuns să iert şi să înţeleg şi n-aş mai putea să renunţ la aşa ceva pentru nimic în lume. E plăcut să trăieşti în inocenţă absolută, numai că lumea asta ne oferă mai mult de-atât şi ar fi o greşeală să nu profităm. Nu poţi să rămâi viţică toată viaţa.

Hai că mai avem puţin. Vă enervează toate preliminariile astea? Chestiile de atmosferă? Vedeţi, asta-i beleaua cu voi, puştii nebunatici din ziua de azi, cu jocurile voastre pe calculator – nu mai aveţi deloc răbdare. Ei bine, noi, vacile, trăim lent şi n-aveţi cum să mă zoriţi şi pace. Tre’ să mă ţin de treabă, apoi să trag un pui de somn, ce-mi mai place să bag un somn zdravăn. Apoi o să vă zic ce-i cu Evenimentul.

1. Roman clasic pentru copii de E.B. White, despre prietenia dintre un păianjen şi un purceluş.

2

Poveste la coada vacii

Bun, am revenit. Hai să intrăm în chestiune. Sper că am reuşit să vă prezint bine fundalul, viaţa la fermă pe principiul fiecare cu ce-l doare şi că toate înţelegem că suntem în slujba oamenilor, care ne oferă la rândul lor hrană, adăpost şi protecţie. Nu noi am hotărât unde ne ducem viaţa, nu? Ştiaţi că vacile nu se trag de la origine din America de Nord? Nu, strămoaşele mele, stră-stră-stră-stră-stră-etc.-bunica mea, sunt dintr-o zonă pe care oamenii o numesc Orientul Mijlociu. Acolo ne-a făcut Dumnezeul nostru şi ne-a pus pe copitele noastre prima oară. Ţara unde curge lapte şi miere, aşa i-au zis. Ghici din cine a curs laptele ăsta. Bine, am aflat că oamenii mulg şi capre. Pe bune? Fugi de-aici. Cu tot respectul, laptele de capră nici nu se compară cu cel de vacă – dacă nu eşti ied. Aţi văzut vreo vacă să bea lapte de capră? Am încheiat subiectul.

Mai nou aud că oamenii au ajuns să mulgă o jivină care se cheamă „migdală“ sau alta care se cheamă „soia“. În viaţa mea n-am văzut vreo migdală sau soie sălbatică galopând în habitatul ei natural, însă tot zic că laptele de vacă e cel mai bun. Îmi pun la bătaie trei stomacuri din patru că-i adevărat. Sigur că sunt subiectivă, cum altfel? Subiectivismul conduce lumea asta – uneori depăşind viteza legală. Însă iar divaghez. Poate de fapt nu divaghez când divaghez, poate nu în linie dreaptă se ajunge cel mai repede de la un punct mental la altul. Rumegaţi un pic problema şi o să vă daţi seama.

Aşa deci, am trei anişori. Maică-mea a dispărut cine ştie unde, însă nu-mi bat capul cu asta. Îmi văd de viaţă şi visez la copiii pe care o să-i am la rândul meu. Chiar mă mai uit din când în când peste gard la tauri şi-mi zic în sinea mea: „Eh, hai că merge o dată“. Nu credeam c-o să spun asta în viaţa mea, însă cam aşa o duceam pe-atunci şi aşa am ajuns cine-am ajuns. Într-o bună zi stăteam şi şuşoteam cu Mallory, prietena mea cea mai bună. Mallory e o vacă superbă, ar putea să fie model, pe bune. Ar putea să apară pe cutiile de lapte. O să vă redau conversaţia mai jos, însă nu uitaţi că nu e o reproducere cuvânt cu cuvânt, ci doar o versiune aproximativă. Nu sunt reportofon. Nici elefant. Deşi am nişte prieteni elefanţi. Sunt nişte mamifere foarte mişto. De treabă. Iată discuţia:

MALLORY

Nu ştiu, Elsie, dintr-odată parcă am chef să mă duc s-o ard cu taurii. Nu ştiu ce-i cu mine.

ELSIE (eu sunt!)

Ştiu. Şi eu.

MALLORY

Da’ ce ne-a apucat? Când începe tăuraşul ăla de Frank să dea din copite şi să pufnească pe nări, parcă mă trece aşa, un fior ciudat, nici nu-mi mai pasă că-i atârnă balele de bot.

ELSIE

Ştiu, ştiu. Cred că mi-a zis maică-mea ceva, însă nu cine ştie ce. Mi-a zis că într-o zi tot ce mi se părea pe-atunci interesant o să mă plictisească şi că tot ce mă plictisea o să mi se pară interesant.

MALLORY

Ce tare era maică-ta. Unde s-a dus?

ELSIE

Păi, da, habar n-am. Unde s-o fi dus şi maică-ta, bănuiesc.

MALLORY

Mda.

ELSIE

Ai observat că fiul mai mare uită uneori să închidă poarta după ce ne mulge? Data viitoare hai să mergem să schimbăm o vorbă cu taurii, ce zici?

MALLORY

Bine, da’ o să ne vadă.

ELSIE

Mergem la noapte!

MALLORY

Ce deşteaptă eşti! Noaptea e cel mai mişto. Habar n-am de unde-am scos-o pe-asta.

ELSIE

Cine eşti?

MALLORY

Nici eu nu mai ştiu! M-am ţăcănit rău. Ah, ia uită-te ce face Frank ăla. Sau o fi Steve?

ELSIE

E Steve.

MALLORY

Da, ia uite-l cum tropăie şi pufneşte acolo. Ce tip tare. Dragul de Steve.

ELSIE

Credeam că-ţi place de Frank.

MALLORY

Păi, îmi place. Frank e bengos. Îmi cam plac toţi.

Apoi ne-am apucat să bârfim despre tauri, am vorbit vreo douăzeci de minute despre ei, însă nu vă zic ce anume, e intim şi încă n-am luat legătura cu Mallory ca să mă asigur că poate să apară în povestea mea. Editoarea mea zice că-mi trebuie aprobare. Şi, de fapt, nici n-o cheamă Mallory. Pe bune.

Aţi observat că am redat toată scena în „stil scenaristic“? Editoarea mea e înnebunită după aşa ceva. În felul ăsta atrag atenţia mahărilor de producători de la Hollywood şi le fac toată treaba.

Zis şi făcut – am aşteptat. Parcă a trecut un secol. Băiatul cel mare, ăla cu coşuri şi mobil, parcă a avut mare grijă dintr-odată să închidă ca lumea poarta, însă ştiam că n-o să-l ţină mult. Oamenii sunt mai tot timpul distraţi. Mai ales când vorbesc la telefoanele alea ale lor. Sunt ciudat de ataşaţi de drăciile alea. Nu-i judec acuma, da’ tot e ciudat. Bine, poate că-i judec. Ştiam ce-am de făcut. Era doar o chestiune de timp.

3

Evenimentul

(De fapt, Pre-evenimentul)

Până la urmă tot s-a ivit ocazia şi am profitat. Tocmai mă mulgea băiatul cel mare. Fără pic de delicateţe, ţin să adaug. Uite ce e, nu mă ţin acuma de bârfe şi cancanuri, nu mi-am propus să-mi fac duşmani şi să reglez conturi, numai că uneori tre’ s-o zic pe aia dreaptă. Flăcăul mă trăgea rău de ugere. Mai mult, tot timpul cât mă chinuie, butonează cu degetul mare pe telefon. Am aflat la un moment dat că „dă SMS-uri“, aşa i se zice, aşa îşi comunică oamenii tot felul de tâmpenii care li se întâmplă. Ia uite, o poză cu ce-am mâncat la prânz, cu un comentariu superdeştept. Ia uite cum mă strâmb şi ia uite ce moacă fac aici. O poză din asta se numeşte „selfie“ – logic: le trimit pozele altor oameni, însă mie totul îmi miroase a egoism. De-asta i se zice „iPhone“¹? Pentru că numai eu contez? Parc-ai vorbi doar pentru că-ţi place să te-auzi. De ce nu vorbesc direct unii cu alţii ca nişte animale normale? Nu prea înţeleg oamenii.

Şi aşa cu băiatul, tot dădea SMS-uri, îmi făcea poze hlizindu-se şi apăsa pe SEND, ceea ce mie nu-mi surâdea deloc, aşa că am aşteptat momentul potrivit să-i trag o copită cu piciorul din dreapta spate, nu zdravăn, ca să-l rănesc, ci doar cât să scape telefonul.

Însă, ca să redau ca lumea scena, tot atunci mi-a venit să mă baleg. Să te balegi în timpul mulsului e una dintre marile plăceri ale vieţii. Încercaţi şi-o să vedeţi. Aşa că m-am bălegat şi am tras o copită, iar atunci băiatul şi-a scăpat telefonul fix într-o balegă, cum îi ziceţi voi. Bine, ştiu că vouă balegile vi se par fie greţoase, fie haioase, însă pentru noi sunt balegi şi atât. Iarăşi nu înţeleg deloc de ce sunt aşa de dezgustaţi oamenii când au de-a face cu excremente – poa’ să fie şi ale lor, nu contează. Nu ştiu cum să mai scape şi, de câte ori calcă într-o balegă de-a noastră, înjură şi se chinuie să-şi cureţe cizmele cât ai clipi. Şi mai au impresia că excrementele sunt ceva superhaios. Toate bancurile lor pornesc de la aşa ceva. Frate, nu pricep şi pace, e doar caca. Caca şi pârţuri. Ce? Vă jenaţi? Treaba voastră, fraierilor, toţi facem aşa ceva. La greu. Ce mare scofală? Caca, caca, pârţ, pârţ, răhăţeală băşinoasă şi aşa mai departe – hai să scoatem tot, bine? Şi nu mai daţi vina pe mine şi vânturile mele pentru încălzirea globală. Eu nici nu ştiu să conduc. Hai să trecem peste, bine?

Şi aşa îi zboară telefonul, fleoşc în mormanul de caca. Aţi văzut cum râde o vacă? Nu, pentru că ne-ascundem, ca japonezele. Am întors capul şi m-am pus pe râs, numai că m-am prefăcut că mi-a stat ceva în gât şi încercam să tuşesc. Mamă, ce s-a enervat! Mi-a ars una peste crupă. Nu m-a durut. Sunteţi blegi tare, voi, oamenii. Acuma tre’ să-şi scoată comoara aia de telefon din balega mea. Ce mai, la cât urăsc oamenii să calce în caca, să vezi cum e când tre’ să bage mâna în aşa ceva! Numa’ că n-are de-ales. E telefonul lui. Şi dacă l-ar scăpa în botul unui rechin, tot s-ar vârî să-l ia înapoi. Sau într-un vulcan. Ce să mai, nu-i nimic mai important pe lumea asta.

Aşa deci, are telefonul înfipt pe sfert în rahatul meu. Stă drept-băţ acolo, parcă nu-i vine să creadă unde s-a trezit. Iar băiatul tre’ să atace problema. Aşa că se lasă pe vine şi, cu binişorul, ca un rege Arthur plin de coşuri care trage sabia înfiptă în stâncă, îşi recuperează telefonul. După care, de nervi, şi-l şterge de mine. De parcă m-ar pedepsi. Ce-mi pasă mie? Doar e rahatul meu. Apoi se pune pe bodogănit, ia găleata cu lapte de jos şi iese furtunos din grajd. Şi ghici ce? Uită să-nchidă poarta. :) Ăsta-i semnul pentru zâmbet când dai mesaje, nu? Ei bine, chiar zâmbesc. Mi-ar plăcea să pot să fac un smiley din ăla cu un cap de vacă zâmbăreaţă din tastatură, însă nu se poate. :(

Încă. :)

1. Joc de cuvinte: I – „eu“ (engl.).