Sofi Oksanen

Purificare

Traducere din limba finlandeză
de Adela Victoria Korshin

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-2700-4

ISBN PDF: 978-973-46-2701-1

ISBN print: 978-973-46-2193-4

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Foto coperta:© Jose Antonio Sánchez Reyes/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

SOFI OKSANEN s-a născut în 1977, la Jyväskylä, în Finlanda. A studiat literatura şi dramaturgia la Helsinki, devenind cunoscută odată cu romanele Stalinin lehmät (Vacile lui Stalin, 2003) şi Baby Jane (2005). În 2007 scrie piesa de teatru Puhdistus (Purificare); aceasta s-a bucurat de un mare succes pe scena Teatrului Naţional Finlandez şi a stat la baza romanului cu acelaşi titlu, publicat în 2008. Purificare s-a plasat în topul bestsellerurilor finlandeze şi i s-au decernat numeroase premii de prestigiu, printre care The Nordic Council Literature Award (2010), Prix Femina Ètranger (2010), A Barnes & Noble Summer 2010 Discover Title (2010), The European Book Prize (2010), Prix du Roman FNAC (2010).

Romanul Purificare construieşte o complexă dramă de familie pe fundalul Estoniei rurale din timpul dictaturii sovietice şi apoi din anii ’90, detaliind consecinţele pe care le au abuzurile şi violenţele unui regim represiv. Aliide Truu îşi trăieşte bătrâneţile în singurătate, la marginea unui sat depopulat, pregătindu-şi leacurile şi murăturile şi ascultând radioul, când în curtea ei apare peste noapte o fată necunoscută, vorbind o estoniană învechită, cu accent rusesc. Fata este o fugară, iar din gesturile nervoase şi speriate, din poveştile pe care le spune, Aliide recunoaşte în tânăra speriată o victimă a unor violenţe ce-i evocă dureros traume asemănătoare, pe care, la rândul ei, a trebuit să le îndure şi să le tăinuiască pentru a rămâne în viaţă. Pe măsură ce Aliide şi Zara se apropie tot mai mult, legăturile dintre ele ies la lumină, dezvăluind amintiri reprimate şi conştientizarea unui rău ce continuă să facă victime mult timp după ce rădăcina sa a dispărut.

„Şi pereţii au urechi, iar în urechi au cercei frumoşi.“

Paul-Eerik Rummo

Partea întâi

„Există un răspuns în toate, trebuie doar să cunoşti întrebarea.“

Paul-Eerik Rummo

Mai 1949

Trăiască Estonia liberă!

Trebuie să scriu câteva cuvinte ca să-mi păstrez discernământul şi să nu clachez. Îmi ţin carnetul sub dulap. Aşa, nimeni n-o să-l găsească, chiar dacă mă descoperă pe mine. Nu aşa îi e dat omului să trăiască. Omul are nevoie de oameni, de cineva cu care să vorbească. Încerc să fac o mulţime de flotări, trebuie să mă îngrijesc, cu toate că nu mai sunt bărbat, parcă am murit. Bărbatul pune temeliile casei, însă aici o femeie întreţine casa, spre ruşinea bărbatului.

Liide încearcă să se apropie tot timpul. De ce nu-mi dă pace? Miroase a ceapă.

Oare de ce întârzie englezii? Unde sunt americanii? Totul e pe muchie de cuţit, nimic nu e sigur.

Unde sunt fetele mele, Linda şi Ingel? Nu mai suport atâta dor.

Hans Pekk, fiul lui Eerik, ţăran estonian

1992
Läänemaa, Estonia de Vest

Musca învinge întotdeauna

Aliide Truu privi musca, iar musca o privi la rândul ei. Ochii bulbucaţi ai insectei îi făcură silă lui Aliide. Muscă-de-hoit. Anormal de mare, zgomotoasă şi dornică să-şi depună ouăle. Pândea la fereastră, gata să intre în bucătărie, şi îşi freca aripile şi picioarele pe draperia din odaie, ca în aşteptarea unui ospăţ. Voia carne, nimic altceva decât carne. Gemurile şi restul borcanelor erau în siguranţă, dar nu şi carnea. Uşa bucătăriei era închisă. Musca aştepta. Aştepta să se sature Aliide s-o mai fugărească prin cameră, să renunţe şi să deschidă uşa bucătăriei. Pliciul lovi draperia. Aceasta flutură, florile de dantelă se îndoiră şi garoafele iernatice se iviră o clipă în spatele ferestrei, dar musca scăpă şi ateriză ţanţoşă pe geam, deasupra capului lui Aliide. Răbdare! De-asta avea Aliide nevoie acum, ca să atace cu o mână sigură.

Musca o trezise pe Aliide în acea dimineaţă. Mergea indiferentă şi arogantă pe fruntea ei, ca şi cum ar fi mers pe un drum, făcându-i în ciudă. Aliide a aruncat pătura deoparte şi s-a năpustit să închidă uşa de la bucătărie, înainte să se strecoare musca. Muscă proastă. Proastă şi scârboasă.

Mâna lui Aliide înşfăcă mânerul de lemn al pliciului şi lovi din nou. Pielea crăpată lovi geamul, geamul tremură, cercurile perdelei zdrăngăniră şi, în galerie, şnurul de bumbac ce susţinea draperiile se lăsă în jos, dar musca scăpă din nou, parcă batjocoritoare. Deşi Aliide se chinuia de mai bine de o oră să o strivească, musca ieşea biruitoare din fiecare atac, iar acum se aşeză bâzâind dezgustător aproape de tavan. O muscă-de-hoit dezgustătoare venită dintr-un canal. Dar o s-o prindă ea! Voia doar să se odihnească puţin, apoi o să-i vină de hac, ca să se poată concentra în fine asupra radioului şi umplerii borcanelor. Zmeura aştepta şi la fel şi roşiile, roşiile coapte şi zemoase. Recolta fusese deosebit de bună în acel an.

Aliide îndreptă draperiile. Grădina plouată se smârcâia cu picuri cenuşii, ramurile mestecenilor tremurau umede, ploaia netezea frunzele copacilor, firele de iarbă se legănau în vânt, picurând din vârfuri. Iar sub ele era ceva. O ridicătură de ceva. Aliide se retrase în spatele draperiei ce o ascundea. Privi din nou afară, pe furiş, şi trase bine draperia de dantelă, ca să nu poată fi văzută din curte. Îşi ţinu respiraţia. Privirea i se îndreptă dincolo de murdăriile de muscă de pe geam şi se concentră asupra pajiştii din faţa mesteacănului ce fusese lovit de fulger.

Ridicătura nu se mişca şi nici nu avea altceva sesizabil în afară de mărimea sa. În drum spre casa lui Aliide, Aino, vecina sa, văzuse cu ceva timp în urmă o lumină deasupra aceluiaşi copac şi nu îndrăznise să meargă mai departe, ci se întorsese acasă, de unde o sunase pe Aliide şi o întrebase dacă era bine şi dacă nu cumva fusese vreun OZN la ea în curte. Aliide nu observase nimic neobişnuit, dar Aino era sigură că OZN-urile aterizaseră în faţa casei lui Aliide şi a lui Meelis. De atunci, Meelis nu mai vorbise decât despre OZN-uri. Totuşi, ridicătura arăta ca şi cum ar fi venit de pe lumea asta, era întunecată de la ploaie, se potrivea cu peisajul din jur şi avea mărimea unui om. Poate vreun beţiv din sat adormise la ea în curte. Dar n-ar fi auzit dacă cineva ar fi făcut zarvă sub fereastră? Aliide încă avea auz fin. Iar mirosul de băutură îl simţea şi prin pereţi. Nu cu mult timp în urmă, vecinii de peste drum, care îi făceau adesea probleme, conduseseră beţi un tractor cu benzină furată; era imposibil ca zgomotul să treacă neobservat. Intraseră în şanţul din faţa casei ei de mai multe ori, mai să ia gardul cu ei. Prin zonă nu mai erau decât OZN-uri, bătrâni şi golani fără minte. Vecina ei, Aino, venise de nenumărate ori să înnopteze la ea când băieţii ăia scăpau de sub control. Ştia că Aliide nu se temea de ei şi că le putea ţine piept dacă era nevoie.

Aliide lăsă pe masă pliciul făcut de tatăl său, se furişă până la uşa bucătăriei, trase zăvorul, dar îşi aminti de muscă. Era linişte. Musca aştepta să deschidă uşa de la bucătărie. Aliide se întoarse lângă fereastră. Forma aceea ciudată era încă în curte, în aceeaşi poziţie ca mai înainte. Arăta a om, i se desluşea părul deschis la culoare, contrastând cu verdele ierbii. Era oare încă în viaţă? Aliide simţi o apăsare în piept, inima începuse să-i bată cu putere. Să se ducă în curte? Ori ar face o prostie dacă s-ar duce, ar fi un gest prea pripit? Era oare acea ridicătură capcana unui hoţ? Nu, nu putea fi. Nimeni n-o ademenise la fereastră, nimeni nu bătuse la uşă. Dacă n-ar fi fost musca, nici nu şi-ar fi dat seama de existenţa acelei forme fără să iasă din casă. Dar chiar şi aşa. Musca tăcea. Aliide se furişă în bucătărie, închizând cu luare aminte uşa în urma ei. Ascultă. Huruitul zgomotos al frigiderului spărgea tăcerea care pătrundea în încăpere din grajdul de dincolo de cămară. Bâzâitul atât de cunoscut nu se auzea de nicăieri, poate că musca rămăsese în cealaltă cameră. Aliide aprinse soba, umplu ibricul şi porni radioul. Pe post se discuta despre viitoarele alegeri, iar într-o clipă urma principala prognoză meteo a zilei. Plănuise să petreacă toată ziua în casă, însă de la fereastra din bucătărie vedea cu coada ochiului forma aceea neliniştitoare din grădină. Arăta la fel cum o văzuse de la fereastra din dormitor, aducând a om, şi nu părea să se mişte de acolo. Aliide opri radioul şi se întoarse la fereastră. Era linişte, liniştea care se aşterne într-un sat estonian muribund la sfârşitul verii, doar un cocoş din vecini se auzi cântând, apoi tăcere. Liniştea din acel an era neobişnuită, şi totuşi la fel de previzibilă ca liniştea de după o furtună. La fel erau şi bălăriile din curtea lui Aliide, care parcă încercau să pătrundă prin fereastră. Erau umede şi mute, placide.

Aliide se scobi între dinţi; lângă dintele de aur rămăsese ceva. Îşi vârî unghia în spaţiul dintre dinţi şi ascultă, dar nu auzea decât zgomotul unghiei sale lovind osul şi dintr-odată simţi un fior pe şira spinării. Încetă să se mai scobească şi se concentră asupra ridicăturii din grădină. Petele de pe geam o deranjau. Se hotărî să le şteargă cu o cârpă de tifon, aruncă apoi cârpa în vasul cu apă pentru spălat vase, îşi luă haina din cuier, se îmbrăcă, dar îşi aminti de geanta de pe masă şi o luă, uitându-se după un loc bun unde să o ascundă. O îngrămădi în dulapul de vase. Pe dulap era o sticlă de deodorant finlandez. O ascunse şi pe aceea, ba chiar puse capacul pe zaharniţa în care se zărea un săpun Imperial Leather. Abia după aceea răsuci fără zgomot cheia în încuietoarea uşii de la intrare şi o deschise. Se opri în prag, înşfăcă coada din lemn de ienupăr a furcii, ce servea acum ca baston, dar apoi se hotărî să ia un baston finisat de oraş. Îl lăsă şi pe acesta jos şi alese în locul său o seceră dintre uneltele ce se găseau lângă uşă. O sprijini o clipă de perete, îşi netezi părul, îşi aranjă o agrafă, îşi trecu cu atenţie după urechi firele rebele, luă din nou secera, dădu la o parte perdeaua din faţa uşii exterioare, pe care o descuie, şi păşi afară.

Movila era în acelaşi loc, nemişcată, sub mesteacăn. Aliide se apropie cu luare aminte, rămânând atentă şi la obiectele din jur. Movila era o fată – murdară, zdrenţuroasă şi plină de noroi, dar era fără îndoială o fată. O fată necunoscută. Un om în carne şi oase, nu o creatură trimisă din ceruri ca semn al viitorului. Unghiile sale date cu ojă roşie erau rupte. Machiajul i se scursese pe obraji, buclele îi erau lăsate, în păr i se zăreau mici cocoloaşe de fixativ şi câteva frunze de salcie argintie. Părul îi era atât de decolorat, încât părea ars, iar rădăcinile îi erau întunecate şi grase. Însă sub stratul de noroi de pe ea, pielea îi arăta răscoaptă, obrazul îi era alb, translucid. Firicele uscate de pieliţă îi atârnau din buza de jos – umflată ca o roşie, părând anormal de lucioasă şi sângerie, astfel încât mizeria părea o peliculă, asemeni stratului rece şi ceruit de pe coaja unui măr. În jurul pleoapelor i se adunase fardul violet, iar ciorapii negri, translucizi îi erau rupţi. Nu i se adunau sub genunchi, erau dintr-un material des şi strâmt, de calitate. Cu siguranţă din vest. Materialul lucea în ciuda noroiului. Un pantof era căzut pe pământ. Era un papuc căptuşit din flanelă scămoşată şi uzat în dreptul călcâiului. Marginea de jos era decorată cu piele tocită împletită şi o pereche de butoni de nichel. Aliide avusese şi ea o pereche la fel. Împletitura fusese roz, elegantă, iar căptuşeala roz şi moale precum pielea unui purceluş de lapte. Papucul era sovietic. Iar rochia? Occidentală. Materialul tricotat era prea bun ca să fie altceva. Astfel de rochii nu se găseau decât în Occident. Ultima dată când o vizitase Talvi, fiica sa din Finlanda, purtase o rochie ca aceea, cu o curea lată. Ea îi spusese atunci că aşa era moda şi fata ei sigur se pricepea la tot ce era în vogă. Aino primise şi ea una la fel de la biserică, dintr-un pachet cu ajutoare sociale, şi chiar dacă nu-i era de nici un folos, măcar fusese gratis. Finlandezii aveau destule haine încât să-şi permită să doneze chiar şi haine noi. Pachetul mai conţinea şi un hanorac şi tricouri. Curând se puteau duce să mai ridice unul. Dar rochia acestei fete era prea frumoasă s-o fi primit de la ajutoare sociale. În plus, fata nu era de prin părţile locului.

Lângă cap avea o lanternă. Şi o hartă înnoroită.

Gura îi era deschisă şi, când se aplecă mai aproape de ea, Aliide îi zări dinţii. Erau mult prea albi. Spaţiile dintre dinţii albi formau un şir de pete gri.

Ochii îi fremătau sub pleoape.

Aliide împunse fata cu mânerul secerii, dar aceasta nu se mişcă. Nici când o strigă sau o ciupi nu primi nici un răspuns. Femeia luă nişte apă de ploaie din ligheanul de spălat pe picioare şi o stropi pe fată. Aceasta se ghemui şi îşi ascunse capul între mâini. Gura i se deschise ca într-un ţipăt, dar nu se auzi decât o şoaptă:

— Nu. Fără apă. Nu mai vreau.

Apoi ochii i se deschiseră dintr-odată şi se săltă ca arsă în capul oaselor. Aliide se dădu câţiva paşi înapoi ca să fie în siguranţă. Gura fetei rămăsese căscată, însă nu scotea nici un sunet. Se uita lung la Aliide, dar privirea-i pierdută nu părea să o vadă sau să desluşească imaginile din jurul ei. Aliide încercă să o liniştească pe tonul cu care le vorbea animalelor agitate, spunându-i fetei că nu avea de ce să-şi facă griji. Din privirea acesteia, nu părea să se vadă că ar fi înţeles ce i se spunea, însă gura sa căscată avea ceva familiar. Fata era o necunoscută, dar modul în care se comporta era familiar, ca şi felul în care i se încrunta chipul sub pielea ca de ceară, fără a părea că atinge suprafaţa acesteia, şi prudenţa cu care îşi ţinea corpul, în ciuda purtării golite de sens. Era clar că avea nevoie de un doctor. Aliide nu dorea să încerce să o îngrijească ea, o necunoscută, în circumstanţe atât de îndoielnice, aşa că se angajă să sune un doctor.

— Nu!

Vocea îi părea sigură, deşi privirea îi era încă rătăcită. O pauză urmă ţipătului, apoi fata îngăimă un şir de cuvinte, spunând că ea nu făcuse nimic şi că nu era nevoie să cheme pe nimeni. Cuvintele se îngrămădeau unele în altele, începuturile cuvintelor se încâlceau cu sfârşitul celor dinainte, iar accentul era rusesc.

Fata era rusoaică. O rusoaică vorbitoare de estoniană.

Aliide se îndepărtă şi mai mult de ea.

Trebuia să facă rost de un alt câine. Sau poate de doi.

Tăişul ascuţit al secerii strălucea, chiar dacă lumina adumbrită de ploaie era cenuşie. Aliide simţea broboane de sudoare deasupra buzei de sus.

Ochii fetei începuseră să focalizeze, mai întâi asupra pământului, asupra unei frunze de pătlagină şi apoi asupra alteia, privirea plimbându-i-se mai departe către pietrele de la marginea stratului de flori, către pompă şi către ligheanul de sub pompă. Apoi privirea îi reveni în poală, la mâinile ei, se opri şi alunecă înspre coada secerii din mâna lui Aliide, dar nu urcă, ci se întoarse către mâinile sale, uitându-se la zgârieturile de pe acestea şi la unghiile rupte.

Părea să îşi examineze propriile membre, poate le număra, braţ, încheietură, palmă, toate degetele la locul lor, apoi la fel cu cealaltă mână şi cu degetele de la piciorul desculţ, laba piciorului, glezna, gamba, genunchiul şi coapsa. Privirea nu îi ajunse la şold, ci alunecă repede către celălalt picior şi papuc. Întinse mâna către papuc, îl ridică cu grijă şi îl puse în picior. Papucul fleşcăi. Îşi îndoi piciorul spre ea, cu papuc cu tot, şi îşi pipăi uşor glezna, nu de parcă s-ar fi temut că are glezna ruptă sau luxată, ci de parcă nu-şi amintea ce formă are glezna în mod normal, sau ca un orb ce încearcă să desluşească un obiect necunoscut pe bâjbâite. Într-un târziu, reuşi să se ridice, dar tot nu o privi pe Aliide, ci, după ce izbuti să stea ca lumea pe propriile picioare, îşi atinse părul şi îl netezi cu degetele pe frunte, deşi era ud şi murdar, aducându-l în faţă asemeni unor draperii zdrenţuite dintr-o casă abandonată, ce nu putea adăposti nici o formă de viaţă.

Aliide strânse şi mai tare secera în mână. Poate că fata era nebună. Poate scăpase de undeva. De unde să ştie ea? Poate era doar dezorientată, poate că păţise ceva de ajunsese să se poarte astfel. Sau poate era de fapt folosită pe post de iscoadă de mafia rusească.

Fata se aşeză pe banca de sub mesteacăn. Vântul sufla crengile către ea, lovind-o, însă ea nu încerca să se ferească, chiar dacă frunzele fluturânde o loveau în faţă.

— Dă-te din crengile alea.

Pe obrajii fetei se întrezări mirarea. Mirare amestecată cu încă ceva – părea să îşi amintească ceva. Ce anume pot să-ţi evoce nişte frunze care-ţi biciuie faţa? Aliide se uită lung. Nebună.

Fata se îndepărtă deodată de crengi. Se apucase de marginea băncii de parcă îi era teamă să nu cadă. Lângă mâna sa era o gresie. Cu puţin noroc, fata nu era genul care să se mânie din senin şi să arunce cu pietre şi gresii. Poate că Aliide ar face bine să n-o sperie. Trebuia să aibă grijă.

— Ei, şi de unde anume ai venit tu?

Fata deschise gura de câteva ori înainte ca vorbele să i se desprindă de pe buze, bâjbâind ceva despre Tallinn şi o maşină. Cuvintele se îngrămădeau ca mai înainte, legându-se greşit unele de altele, ataşându-se prematur unele de altele, producându-i lui Aliide furnicături bizare în ureche. Nu era vorba de vorbirea fetei sau de accentul rusesc, era altceva: estoniana în care se exprima avea ceva ciudat. Deşi fata aparţinea acelor timpuri, cu pielea sa tânără şi murdară, frazele îi erau ciudate, veneau dintr-o lume a filelor sfărâmicioase de hârtie, a albumelor golite de fotografii şi acoperite de un strat subţire de mucegai. Aliide îşi scoase o agrafă din păr şi şi-o vârî în ureche, o răsuci, apoi o scoase şi o prinse din nou în păr. Tot o furnica. Un gând îi trecu prin minte: fata nu era de prin împrejurimi, poate nici măcar din ţară. Dar ce străin ar putea cunoaşte graiul ăsta provincial? E drept că preotul din sat era finlandez vorbitor de estoniană. Învăţase limba când venise să slujească acolo şi o vorbea bine, scriindu-şi toate predicile şi necroloagele în estoniană, şi nimeni nu şi-a mai amintit să se plângă că nu erau destui preoţi estonieni. Dar estoniana fetei avea un altfel de gust, ceva mai vechi, ceva îngălbenit şi ros de molii. Acea vorbire degaja un ciudat miros de moarte.

Când începu să vorbească mai rar, reuşi să înţeleagă că fata fusese într-o maşină cu cineva, în drum spre Tallinn, dar se certase cu acel cineva, acea persoană o lovise, iar ea fugise.

— Cu cine erai? întrebă într-un final Aliide.

Buzele fetei tremurară o clipă, până reuşi să îngaime că era într-o călătorie cu soţul ei.

Soţul ei? Fata avea soţ? Sau era o capcană întinsă de niscaiva tâlhari? Pentru o hoaţă, fata era tare ameţită. Sau poate ăsta era şi planul, ca fata să stârnească milă. Astfel, nimeni nu i-ar închide uşa-n nas unei fete amărâte, într-o astfel de stare. Ce urmăreau hoţii de fapt, să pună mâna pe bunurile lui Aliide sau pe ceva din pădure? Copacii erau trimişi în Occident, iar procesul de retrocedare al lui Aliide mai avea mult până să fie finalizat, deşi nu se aştepta să întâmpine vreo problemă. Bătrânul Mihkel din sat ajunsese la tribunal după ce împuşcase câţiva bărbaţi care veniseră să taie copaci pe proprietatea sa. Nu prea avusese de suferit, se auzise o tuse discretă şi judecătorul înţelesese mesajul. Procesul său de retrocedare era pe la jumătate când gaterele finlandeze apăruseră pe neaşteptate şi începuseră să taie din copacii săi. Poliţia nu se implicase în acea problemă, nici nu aveau cum să păzească noapte de noapte pădurea omului, mai ales că nici nu avea un act oficial de proprietate. Aşa că pădurea a dispărut pur şi simplu, iar în final Mihkel a împuşcat câţiva hoţi. Totul era posibil în ţara asta şi în astfel de timpuri, dar nimănui nu-i mai trecea prin cap să taie copaci de pe pământul bătrânului Mihkel fără acordul lui.

Câinii din sat începură să latre şi fata tresări şi încercă să privească prin gardul de sârmă, spre drum, dar nu spre pădure.

— Cu cine erai? repetă Aliide.

Fata îşi umezi buzele, se uită la Aliide, se uită la gard şi începu să-şi suflece mânecile – destul de stângaci, dar şi graţios, în ciuda stării ei şi a istoriei prin care trecuse. Braţele-i însemnate erau acum descoperite şi fata le întinse spre Aliide ca dovadă a ceea ce spusese, întorcându-şi în acelaşi timp capul spre gard, pentru a-şi feri privirea.

Aliide se cutremură. Cu siguranţă fata încerca să îi câştige mila, poate că voia să intre în casă, pentru a vedea dacă era ceva de furat. Şi totuşi vânătăile erau reale. Cu toate acestea, Aliide îi spuse:

— Par vechi. Vânătăi vechi.

Prospeţimea semnelor şi sângele din ele îi produseră şi mai multe broboane de sudoare deasupra buzei de sus. Fata îşi acoperi din nou vânătăile şi apoi se aşternu liniştea. Aşa era de fiecare dată. Poate că observase tulburarea lui Aliide, pentru că îşi trase mânecile înapoi cu o mişcare bruscă şi spasmodică, ca şi cum ar fi realizat abia atunci ruşinea de a-şi expune vânătăile, şi spuse neliniştită, în timp ce se uita către gard, că fusese întuneric şi nu ştiuse unde era, aşa că o ţinuse tot într-o fugă. Sfârşindu-şi frazele întretăiate, o asigură că oricum era pe picior de plecare. N-o s-o deranjeze nici o clipă mai mult.

— Aşteaptă aici, zise Aliide. O să-ţi aduc nişte valeriană şi apă.

Aliide o luă către casă şi privi din pragul uşii la fată, care stătea nemişcată pe marginea băncii. Era clar că se temea. Îi miroseai frica de la o poştă. Aliide observă că şi ea începuse să respire pe gură. Dacă fata îi întindea o cursă, atunci se temea clar de cine o trimisese. Poate şi Aliide ar fi trebuit să se teamă, poate că ar fi trebuit să vadă mâinile tremurânde ale fetei ca un semn că trebuie să încuie uşa şi să rămână în casă, lăsând fata afară, fie ce-o fi, să plece şi să lase în pace o femeie bătrână. Să nu stea acolo răspândind acel miros dezgustător şi bine cunoscut al fricii. Poate că era o bandă de răufăcători prin împrejurimi, care lua la rând toate casele. Poate ar fi trebuit să sune şi să întrebe. Sau fata venise special la casa ei. Oare auzise cineva că Talvi venea să o viziteze din Finlanda? Dar asta nu mai conta la fel de mult ca pe vremuri.

Ajunsă în bucătărie, Aliide turnă cu polonicul nişte apă într-o cană şi amestecă în ea câteva picături de valeriană. Putea vedea fata pe geam, nu se mişcase deloc. Aliide luă şi ea nişte valeriană cu o lingură de leac pentru inimă, deşi nu era încă vremea mesei, apoi ieşi din nou şi oferi cana fetei. Aceasta o luă, o mirosi cu atenţie, o lăsă jos, o răsturnă şi privi cum lichidul se scurgea în pământ. Aliide se enervă. Apa nu era destul de bună?

Fata o asigură că apa era bună, voia doar să ştie ce pusese în ea.

— Doar valeriană.

Fata rămase tăcută.

— Am vreun motiv să te mint?

Fata o privi. Era o privire iscoditoare care o tulbură pe Aliide. Cu toate acestea, luă din bucătărie o altă cană cu apă şi sticla de valeriană şi le întinse fetei, care păru satisfăcută văzând că în cană nu era decât apă. Păru să recunoască valeriana şi turnă câteva picături în cană. Aliide era iritată. Oare fata aceea voia să o tachineze? Poate că era pur şi simplu nebună. Scăpată de la balamuc. Aliide îşi aminti de o femeie care fugise de la Koluvere, se îmbrăcase într-un capot şi pantofi din lada cu ajutoare şi alergase prin sat scuipând necunoscuţii ce treceau pe stradă.

— Deci apa-ţi place?

Fata înghiţi prea lacom, iar lichidul i se scurse pe bărbie.

— Adineaori am încercat să te trezesc şi ai strigat „Fără apă“.

Fata nu-şi amintea, însă suspinele de mai devreme reveneau ca un ecou în mintea lui Aliide, reverberând dintr-o parte a craniului în cealaltă, rotindu-se înainte şi înapoi, evocând ceva mult mai vechi. Oamenii scot întruna aceleaşi sunete când îi bagi cu capul sub apă de destule ori. În vocea fetei se simţea acel sunet bine cunoscut. O bolboroseală fără sfârşit şi fără speranţă. Mâna lui Aliide i se opunea. Era dornică să o plesnească pe fată. Tacă-ţi gura. Dispari. Pleacă. Sau poate că Aliide se înşela. Poate că fata înotase odată şi fusese cât pe-aci să se înece, poate de-asta se temea de apă. Poate că imaginaţia îi juca feste, făcând legături între lucruri ce nu puteau fi asociate. Poate că graiul îngălbenit şi ros de timp o făcuse pe Aliide să îşi imagineze întâmplări cunoscute doar de ea.

— Foame? Ţi-e foame?

Fata părea să nu fi înţeles întrebarea, ca şi cum nimeni n-ar mai fi întrebat-o aşa ceva până atunci.

— Aşteaptă aici, îi porunci Aliide, intrând din nou în casă şi închizând uşa după ea.

Reveni într-o clipă cu nişte pâine neagră şi o untieră. Ezitase un moment dacă să aducă untul, dar se decise într-un final să îl ia cu ea. Nu trebuia să fie atât de avară încât să nu împartă cu fata o fărâmă din ce avea. Trebuie să fi fost o escroacă foarte bună, dacă reuşise atât de uşor s-o înmoaie pe Aliide, care văzuse destule la viaţa ei. Neliniştea din mâna lui Aliide urcă înspre braţ. Îşi încleştase mâna prea mult pe untieră, pentru a-şi controla impulsul de a lovi.

Harta murdărită de noroi nu mai era pe iarbă. Probabil că fata o pusese în buzunar.

Prima felie de pâine dispăru în întregime în gura fetei. Abia la a treia avu răbdarea să întindă un pic de unt pe ea, şi chiar şi atunci o făcu cu mişcări panicate, trântind un boţ de unt în mijlocul feliei, pe care o îndoi apoi, lipind jumătăţile una de cealaltă pentru a întinde untul pe suprafaţa lor, şi apoi muşcând. O cioară croncăni pe gard, câinii lătrau în sat, dar fata era atât de concentrată asupra pâinii, încât sunetele nu o mai făcură să tresară ca mai înainte. Galoşii lui Aliide luceau precum nişte pantofi bine lustruiţi. Pe picioare i se aşternuse roua din iarba umedă.

— Ei, şi acum? Cum rămâne cu soţul tău? E pe urmele tale? o întrebă Aliide, privind-o atentă în timp ce mânca.

Chiar era flămândă. Dar frica aceea. Se temea oare doar de soţul ei?

— Este pe urmele mele. Soţul meu.

— Nu vrei s-o suni pe mama ta să vină să te ia? Sau să-i dai de ştire unde eşti.

Fata clătină din cap.

— Atunci sună un prieten. Sau vreo altă rudă.

Iarăşi clătină din cap, şi mai hotărâtă.

— Sună atunci pe cineva care să nu îi spună bărbatului tău unde eşti.

Iar clătină din cap. Părul murdar îi zbură de pe faţă. Îl aranjă la loc, părând mai puţin nebună, cu toate mişcările ei smucite. Nu era nici o licărire de nebunie în ochii ei, deşi privea tot timpul pieziş, cu coada ochiului.

— Nici eu nu te pot duce nicăieri. Chiar dacă aş avea maşină, aici nu se găseşte benzină. Autobuzul pleacă din sat o dată pe zi, dar nu are un program sigur.

Fata o asigură că pleca de-ndată.

— Unde te duci? Înapoi la soţul tău?

— O, nu!

— Atunci unde?

Fata lovi uşor cu papucul pietrele din jurul grădiniţei cu flori din faţa băncii, cu bărbia aproape în piept.

— Zara.

Aliide rămase descumpănită. Fata tocmai se prezentase.

— Aliide Truu.

Fata încetă să mai lovească pietrele cu piciorul. După ce terminase de mâncat, se agăţase iar de marginea băncii, şi acum îşi relaxă mâinile. Capul i se ridică puţin.

— Încântată de cunoştinţă.

1992
Läänemaa, Estonia de Vest

Zara caută povestea potrivită

Aliide. Aliide Truu. Mâinile Zarei eliberară marginea băncii din strânsoarea lor. Aliide Truu trăia, stătea chiar în faţa ei. Aliide Truu locuia în această casă. Situaţia în care se afla părea la fel de ciudată precum limba pe care o vorbea Zara. Îşi amintea vag cum reuşise să găsească drumul cel bun şi sălciile argintii de pe marginea drumului, dar nu-şi mai amintea dacă îşi dăduse seama că găsise casa căutată sau dacă aşteptase în faţa uşii cu o noapte în urmă, neştiind ce să facă, sau dacă decisese să aştepte până dimineaţa, ca nu cumva să sperie pe cineva, o străină apărută în toiul nopţii, sau dacă încercase să intre în grajd ca să doarmă acolo sau dacă privise pe geamul de la bucătărie, neîndrăznind să bată la uşă, sau dacă se gândise măcar să bată la uşă sau la orice altceva. Când încerca să-şi amintească, simţi o împunsătură în creier, aşa că se concentră asupra prezentului. Nu-şi pregătise nici un plan pentru momentul în care avea să găsească acest loc şi pentru cum avea să se poarte, cu atât mai puţin pentru momentul, ivit atât de curând, în care avea s-o întâlnească pe Aliide Truu – chiar aici, în grădina casei. Nu avusese timp să se gândească. Acum nu-i rămânea decât să improvizeze mai departe, să îşi controleze panica gata să izbucnească şi să o înghită în orice clipă, trebuia să nu se mai gândească la Paşa şi Lavrenti, trebuia să-şi ia inima-n dinţi şi să se rezume la momentul de faţă, la întâlnirea cu Aliide Truu. Era timpul să se adune. Trebuia să fie curajoasă. Trebuia să îşi amintească în ce fel să se comporte cu alte persoane, să găsească atitudinea potrivită pe care să o adopte în faţa femeii din faţa ei. Faţa femeii era alcătuită din mici riduri şi oase delicate, dar nu avea nici o expresie. Lobii urechilor erau alungiţi şi de ei atârnau pietre încrustate în aur. Aveau o reflexie roşiatică. Irişii păreau gri sau gri-albăstrui, ochii îi erau umezi, dar Zara abia îndrăznea să privească mai sus de nasul ei. Aliide era mai mărunţică decât se aşteptase, de-a dreptul slăbănoagă. Mirosul de usturoi pe care-l răspândea era purtat de vânt.

Nu avea mult timp la dispoziţie. Nu încăpea îndoială că Paşa şi Lavrenti aveau să o găsească. Dar iată că o avea în faţă pe Aliide Truu şi aici era casa ei. Oare o să se învoiască s-o ajute? Trebuia să-i explice rapid situaţia, dar Zara nu ştia ce să spună. Capul îi suna a gol, deşi pâinea îi limpezise mintea. Rimelul îi dădea mâncărimi, ciorapii erau distruşi şi puţea toată. Se pripise când hotărâse să îi arate vânătăile femeii, acum credea poate că Zara era genul de fată care-şi atrage numai necazuri sau cere să fie bătută. O rău-făcătoare. Şi dacă femeia era ca babuşka aceea despre care îi povestise Katia sau ca Oksanka, în slujba unor bărbaţi ca Paşa, care trimitea fete la oraş pentru bărbaţi ca el? Nu avea de unde să ştie. Undeva, adânc în mintea ei, răsuna un râs batjocoritor, era vocea lui Paşa, care îi amintea că o fată proastă ca ea nu avea cum să reuşească în viaţă pe cont propriu. O fată proastă ca ea nu se putea lecui de bâlbâiala, neglijenţa şi împuţiciunea ei decât cu bătaia, o fată atât de proastă merita să fie înecată în chiuvetă, pentru că era proastă şi urâtă şi n-aveai ce să-i faci.

Aliide Truu continua să o privească insistent, sprijinindu-se de secera ei şi turuind despre desfiinţarea colhozului ca şi cum Zara ar fi fost o cunoştinţă mai veche, ce trecuse pe la ea ca să sporovăiască.

— Pe aici nu prea mai vine lume, spuse Aliide începând să enumere casele de unde se mutaseră tinerii. Din Kokka au plecat să le facă finlandezilor case, iar tinerii din Roosna au plecat să îşi deschidă afaceri în Tallinn. Băiatul familiei Voorel s-a apucat de politică şi a dispărut în Tallinn. Ar trebui să-i sune cineva să-i anunţe că s-a dat o lege care zice că nu se poate pleca de la ţară chiar aşa, tam-nesam. Cum să mai repari un acoperiş, când nu mai sunt muncitori aici? Şi ne mai mirăm că bărbaţii nu rămân în zonă când nu sunt femei? Iar femei nu sunt pentru că nici afacerişti nu sunt de găsit aici. Şi dacă toate femeile vor oameni de afaceri sau străini, cine să-şi mai dorească un muncitor cumsecade? Colhozul de pescari din vestul Kaluriei a trimis o trupă ca să ţină spectacole de varietăţi în Finlanda, în oraşul prieten Hanko. A fost un succes, finlandezii s-au înghesuit să ia bilete. Când trupa s-a întors acasă, directorul trupei i-a invitat printr-un anunţ în ziar pe toţi băieţii şi fetele frumoase să vină să danseze cancan pentru finlandezi. Cancan!

Zara încuviinţă din cap curăţându-şi unghiile de ojă. Era total de acord cu Aliide. Într-adevăr, toată lumea alerga după dolari şi mărci finlandeze şi, cum spusese şi bătrâna, înainte existaseră locuri de muncă pentru toţi, şi da, cei mai mulţi oameni erau acum hoţi în haine de afacerişti. Zarei începuse să i se facă frig, începeau să-i amorţească obrajii şi limba, ceea ce-i îngreuna şi mai mult vorbirea şi aşa înceată şi ezitantă. Tremura din cauza hainelor umede. Privea în direcţia lui Aliide, nu îndrăznea să o privească direct. Oare unde voia să ajungă cu toate poveştile astea? Pălăvrăgeau ca şi cum situaţia ar fi fost cât se poate de normală. Capul nu i se mai învârtea atât de rău. Zara îşi dădu părul după urechi, ca şi cum ar fi vrut să audă mai bine. Îşi ridică bărbia. Pielea şi-o simţea lipicioasă, vocea îi părea îngheţată, nasul îi tremura, era mizerabilă la subsuori şi între picioare, dar chiar şi aşa, reuşi să râdă uşor. Încercă să reproducă vocea pe care o avusese cu mult timp în urmă, când se întâlnea întâmplător cu vechi cunoştinţe pe stradă sau la magazin. Acea voce i se părea foarte îndepărtată şi bizară, nu se potrivea deloc cu corpul din care venea. Vocea îi amintea de o lume de care nu mai aparţinea şi de căminul unde nu mai putea să se întoarcă în veci.

Aliide arătă cu secera spre nord şi vorbi mai departe despre hoţii de şindrilă. Trebuia să stai cu ochii în patru zi şi noapte, ca să nu rămâi fără acoperiş pe casă. Alde Moisio au rămas fără treptele scării, s-au furat chiar şi şine de tren, nu se mai găsea decât lemn, orice altceva fusese şterpelit. Şi cum mai crescuseră preţurile! Kersti Lillemäki zicea că astfel de preţuri vesteau sfârşitul lumii.

Şi apoi, în toiul acestei discuţii fără importanţă, se ivi o întrebare neaşteptată:

— Dar tu munceşti? Îţi trebuie hainele astea pentru serviciu?

Zara se panică din nou. Ştia că trebuie să găsească o explicaţie pentru înfăţişarea sa ponosită, dar ce explicaţie? De ce nu se gândise din timp la asta? Gândurile îi alergau ca nişte jivine cu picioare lungi, imposibil de prins; era secătuită de orice fel de scorneală, capul îi era gol, la fel şi ochii şi urechile. Bâigui cu disperare câteva cuvinte într-o propoziţie, spunând că fusese chelneriţă, şi când se uită la picioarele sale, îşi aminti că hainele erau din Occident, adăugând că muncise în Canada. Aliide ridică din sprâncene.

— Destul de departe. Câştigai bani mulţi?

Zara dădu din cap, încercând să mai găsească ceva de spus. Când făcu astfel, dinţii începură să-i clănţăne. În gură n-avea decât dinţi murdari şi salivă, nicidecum cuvinte cu noimă. Ar fi fost bine dacă femeia ar fi încetat să-i pună întrebări. Însă Aliide voia să ştie ce făcea atunci Zara acolo.

Zara îşi trase sufletul şi îi spuse că venise cu soţul ei în vacanţă în Tallinn. Fraza îi ieşise bine. Urma acelaşi ritm precum cel din vorbirea lui Aliide. Începuse să se deprindă cu el. Dar oare ce poveste ar fi fost mai potrivită? Începutul poveştii pe care o crease încerca să-i scape de sub control, însă mintea fetei se năpusti asupra ideii şi o prinse de labe. Stai aici. Ajută-mă. Puţin câte puţin, cuvânt cu cuvânt, dă-mi o poveste. Dă-mi o poveste bună. Una care să o facă pe femeie să mă lase să stau aici şi să nu sune pe nimeni să mă ia de acolo.

— Iar soţul tău era cu tine în Canada?

— Da.

— Iar acum aţi venit în vacanţă?

— Da.

— Şi de aici unde mergeaţi?

Zara respiră adânc, umplându-şi plămânii cu aer, şi reuşi să spună dintr-o suflare că nu ştia. Şi că lipsa banilor complicase lucrurile. Nu ar fi trebuit să spună asta. Bineînţeles că acum Aliide o să creadă că fata voia să-i ia banii. Capcana fusese deschisă. Povestea îi scăpase. Începutul promiţător i se strecurase printre degete. Acum Aliide n-o s-o mai lase în casă şi o să se aleagă praful de toate astea. Zara încercă să născocească ceva, însă toate gândurile i se risipeau înainte de a prinde viaţă. Trebuia să spună ceva – dacă nu în continuarea poveştii, atunci altceva, orice. Căută să spună ceva despre movilele de cârtiţă care se întindeau în şir din capătul casei sau despre stupii ca de smoală ai albinelor, ce se iveau printre merii îngreunaţi de fructe, şi despre piatra de moară ce se afla de partea cealaltă a porţii sau despre pătlagina care se întindea sub picioarele lor, încerca să găsească ceva de spus ca un animal hămesit, care caută o pradă, dar totul se pierdea printre dinţii săi tociţi. În curând, Aliide o să-şi dea seama de panica fetei, şi atunci va gândi că ceva nu era în regulă cu această tânără, iar totul se va sfârşi aşa, năruindu-se. Zara o să se dovedească la fel de proastă precum spusese Paşa, distrugând totul, o fată proastă, isterică, fără speranţă.

Zara o privi pe Aliide o clipă, chiar dacă nu se mai putea ascunde după păr, ca după o cortină. Aliide o măsură din cap până în picioare. Pielea Zarei era acoperită de noroi şi pământ. Avea nevoie de nişte săpun.