Anna Gavalda, La vie en mieux

Copyright © le dilettante, 2014

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6540-2

ISBN PDF: 978-973-46-6541-9

ISBN print: 978-973-46-6023-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © iStockphoto.com/alexkichAnna Gavalda 

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ANNA GAVALDA (n. 1970) este una dintre cele mai apreciate romanciere franceze contemporane. A debutat în 1999, cu volumul de povestiri Aş vrea să mă aştepte şi pe mine cineva (Polirom, 2006), distins cu Le Grand Prix RTL-Lire 2000. Acesta a fost urmat de romanele O iubeam (2002; Polirom, 2003, 2014) şi Împreună (2005; Polirom, 2005, 2011, 2014), ajunse imediat pe listele de bestselleruri din toată Europa şi adaptate pentru marele ecran. A mai publicat cîteva volume de povestiri, cărţi pentru adolescenţi şi romanele Cea care alină (2008; Polirom, 2008), Darul unei zile (2009; Polirom, 2010) şi Billie (2013; Polirom, 2015).

1. Mathilde
2. Yann

lui Marianne

Mathilde

actul întâi

1.

O cafenea de lângă Arcul de Triumf. Stau aproape întotdeauna în acelaşi loc. Undeva în spate, în stânga, după bar. Nu citesc, nu mă mişc, nu-mi verific telefonul, aştept pe cineva.

Aştept pe cineva care n-o să vină niciodată şi, fiindcă mă plictisesc, mă uit cum se lasă seara peste L’Escale de l’Étoile.

Ultimii colegi, ultimele pahare, ultimele glume răsuflate, maree staţionară timp de vreo oră şi Parisul se destinde în sfârşit: taxiurile dau târcoale, tinerele îşi fac apariţia, patronul mai stinge din lumini şi chelnerii se înviorează. Pun câte o lumânare micuţă pe fiecare masă – una falsă, care pâlpâie, dar nu curge – şi mă presează discret: trebuie să mai beau ceva sau să mă car.

Mai beau ceva.

E a şaptea oară, pe lângă primele două, când vin în mlaştina asta ca să mă adap pe înserate. Sunt sigură, fiindcă am păstrat toate notele de plată. La început mi-am închipuit probabil că era drept amintire, din obişnuinţă sau fetişism, dar astăzi?

Astăzi recunosc că e ca să mă agăţ de ceva când bag mâna în buzunarul paltonului.

Dacă hârtiuţele astea există, ei bine, asta e dovada că… că ce, de fapt?

Că nimic.

Că viaţa e scumpă peste drum de Soldatul necunoscut.

2.

Ora unu noaptea. Din nou chix. Mă întorc acasă.

Stau pe lângă cimitirul Montmartre. N-am mers atâta în viaţa mea. Aveam o bicicletă – poreclită Jeannot –, dar am pierdut-o zilele trecute. Nu mai ştiu exact când. După un chef la nişte oameni pe care nu-i cunoşteam şi care locuiesc, cred, aproape de gara Saint-Lazare.

Un băiat mă condusese la el acasă. La braţul lui eram veselă, însă în patul lui nu mai eram la fel. Litiera pisicii, motivele pilotei lui, afişul cu Fight Club deasupra patului de la Ikea, nu… nu mai suportam.

Ţineam la băutură mai bine decât prevăzusem.

Era prima oară când mi se întâmpla aşa ceva, să dau cu piciorul unei asemenea ocazii trezindu-mă dintr-odată, şi îmi părea tare rău. Mi-ar fi plăcut totuşi. Da, mi-ar fi plăcut să mă las dusă de val un picuţ. Îmi plăcea chestia asta. Şi-apoi, să-ţi facă Brad Pitt şi Edward Norton lipeala nici nu era prea rău. Dar uite că corpul meu mă trădase.

Cum se putea?

Corpul meu.

Atât de drăguţ…

Pe moment aş fi refuzat să recunosc, însă în seara asta, după toţi kilometrii ăştia de marş solitar şi golul ăsta, şi nimicul ăsta, şi toate lipsurile, peste tot, tot timpul, mă înclin: el era.

El era parazitul, şi în aşternuturile alea hidoase se vedea pentru prima oară cum mă rodea pe dinăuntru.

Dezgolită, dezamăgită, cu spatele la perete, eram perplexă când am auzit o voce păstoasă liniştindu-mă…

— Ei… Poţi să rămâi totuşi…

Dacă aş fi avut o carabină în mâini, aş fi ţintit spre cap.

Din cauza acelui „totuşi“, acelui dispreţ, acelei favori acordate in fine idioatei care nu i-o supsese.

Bang.

Tremuram. Pe scări, pe stradă şi căutându-mi bicicleta la piciorul felinarelor. Tremuram de furie. Niciodată nu mai fusesem în aşa hal.

Simţeam în gură un gust de vomă şi scuipam pe jos ca să scap de el.

Nefiind în stare să strâng o flegmă demnă de numele ăsta, mă împroşcam singură cu scuipat, pe mânecă, pe eşarfa mea drăguţă, iar asta era bine, pentru că altfel cum aş fi explicat atâta ură?

Trăiam viaţa pe care o meritam, trăiam… totuşi.

3.

Mă numesc Mathilde Salmon. Am douăzeci şi patru de ani. Oficial sunt încă studentă, învăţ istoria artei (frumoasă invenţie), dar în viaţa reală lucrez pentru cumnatul meu. Cel bogat, cel frumos, cel cool. Cel care-şi scarpină întruna vârful nasului şi nu poartă niciodată cravată. Conduce o mare agenţie de creaţie digitală care se ocupă de design, branding şi dezvoltare web (traduc: dacă ai nişte prafuri şi vrei să le vinzi pe net, el o să-ţi facă un magazin online drăguţ şi un parcurs cu săgeţi până la pagina de plată) (securizată) şi m-a corupt anul trecut.

El avea nevoie de mercenari, eu – de bani de buzunar, era ziua mea şi am bătut palma ciocnind paharele. Sunt şi contracte de muncă mai proaste.

Fiind studentă, beneficiez de o grămadă de reduceri la cinematografe, muzee, săli de sport şi restaurante universitare, dar cum îmi petrec cea mai mare parte din timp în faţa unui ecran, ca să mă tâmpesc şi să câştig mult prea bine pentru a mă întoarce la cantină, nu profit de cine ştie ce.

Lucrez de acasă, în ritmul meu şi la negru, am mii de nume, mii de adrese, mii de nick-uri şi tot atâtea avataruri şi scriu comentarii false cât e ziua de lungă. Gândiţi-vă la controlorul de la Porte des Lilas¹, e exact aceeaşi chestie.

Clocesc atâtea că aş putea să cânt:

Fac comentarii, mici comentarii, întruna mici comentarii,

Comentarii de mâna a doua

Comentarii de mâna întâi…

Mi se transmit liste interminabile de site-uri, urmate de menţiunea „de înjurat“ sau „praise only“² (când e vorba de o chestie şic, e întotdeauna în engleză în lumea digitală) ca să-i destabilizez şi apoi să-i dezumflu de tot pe eventualii clienţi înainte de-a le oferi, însă numai după ce-au plătit gras, păreri pozitive de care gem forumurile de discuţii şi cele mai bune poziţii posibile pe Google.

Exemplu: societatea superyoyo.com fabrică şi comercializează super yoyo-uri, însă din cauză că site-ul său este super învechit [a se vedea, ca să vă convingeţi, toate comentariile răutăcioase lăsate, scăpate, aruncate, şeruite, bloguite, cache-uite, spot-uite, tweet-uite, poke-uite, tag-uite, solicitate, board-uite, dislike-uite, delolizate³ sau chat-uite pe ici, pe colo de Micheline T. (mandea), Jeannotdu41 (eu), Choubi_angel (io), Helmutvonmunchen (Ich) sau NYUbohemiangirls (eu şi cu mine)], ei bine, e super nelinişte la Yoyoland. În fine, domnul şi doamna Yoyo, care au fost informaţi despre isprăvile cumnatului meu printr-o stratagemă pe cât de încâlcită, pe atât de ingenioasă (dar ar lua prea mult s-o explic aici) (şi toate astea n-au nici o importanţă) clachează şi vin să-l implore: le trebuie neapărat un site nou-nouţ. Păi, da! E o chestiune de viaţă şi de moarte pentru întreprindere! El, mare domn, se învoieşte până la urmă să-i ajute şi, trei săptămâni mai târziu, ce minune, când tastezi „yo“ sau „yoy“ pe net, ai şi ajuns la Yoyoland (nu şi dacă tastezi „y“ simplu, dar muncim pe brânci pentru asta) şi din nou „ce“ şi din nou „minune“, mandea comandă zece bucăţi de căciulă pentru cei şase nepoţi, eu exultă şi dă asigurări că o să vorbească despre ele în toate spoturile la super yoyo-uri din lume, io zice k-i prea prea kool – !!! Ich ar frea informatzii k să defină refânzător de yoyo-uri pe sektor, iar eu şi cu mine suntem aşaaa de încântaţi fiin’că yoyo-urile sunt aşaaa de franţuzeşti.

Ei, asta-i tot: comentez. Iar cumnatu-meu, de când cu apartamentul lui imens din arondismentul XVI, caută întruna să se diversifice.

E un fals plan bun, ştiu. Aş fi mult mai inspirată dacă mi-aş termina (începe) lucrarea de master „De la Regina Wilhelmina a Ţărilor de Jos la Paul Jouanny, istoria şi concepţia caravanelor de acuarelişti şi a altor rulote folosite de pictori în aer liber“ (colosal, nu-i aşa?) sau dacă m-aş gândi la viitor, la ceasul meu biologic şi la punctele mele de pensie, vai, mi-am pierdut credinţa pe drum şi nu mai visez decât să trăiesc şi eu după tipar.

Pentru că totul e trucat… Pentru că totul e doar comentarii… Pentru că polii sunt pe cale să se topească, bancherii primesc în sfârşit despăgubiri, ţăranii se spânzură prin şurile lor şi băncile publice sunt scoase pentru a împiedica vagabonzii să se aşeze… Sincer? De ce m-aş mai obosi să-mi rup spinarea muncind într-o lume ca asta, hm?

Ca s-o uit, m-am băgat în afacerea dubioasă a lui cumnatu-meu şi a lui Larry Page⁴: mint de dimineaţă până seara şi de seara până dimineaţa dansez.

Mă rog… dansam. Acum strâng cureaua şi hoinăresc sub clar de lună aşteptând un tip care nici măcar nu ştie că-l aştept.

Zău că n-are importanţă.

Totuşi trebuie să fiu debusolată, în mare lipsă, emotivă ca să ajung în punctul ăsta.

1. Aluzie la melodia „Le Poinçonneur des Lilas“, compusă şi interpretată de Serge Gainsbourg în 1958.

2. Doar de lăudat (engl.).

3. Lol – prescurtare a expresiei englezeşti laughing out loud (a râde în hohote) folosită în limbajul internauţilor.

4. Om de afaceri american, fondator al Google împreună cu Sergey Brin.

4.

Pauline şi Julie D., cele două fete cu care împart un apartament de 110 m² în rue Damrémont, sunt surori gemene. Una lucrează în domeniul bancar, cealaltă – în domeniul asigurărilor. Atitudine rock’n-roll. N-avem nimic în comun şi tocmai ăsta e secretul coabitării noastre armonioase: eu sunt acasă când nu sunt ele, iar când se întorc ele, eu sunt plecată.

Ele ţin socotelile şi eu le recepţionez pachetele (tâmpenii PayPal), eu le aduc cornuri şi ele duc gunoiul.

E formidabil.

Mi se par cam prostuţe, dar sunt foarte mulţumită că am fost selectată la castingul lor. Organizaseră o serie de audiţii gen În căutarea noii colege de apartament aproape perfecte (Dumnezeule…) (colosal…) (încă un episod de neuitat din tinereţea mea nebunatică…) şi eu am fost Aleasa. Chiar dacă n-am prea înţeles de ce. La vremea aia eram controloare, dar ce zic eu, controloare, agentă! agentă de pază! la muzeul Marmottan şi cred că influenţa lui moş Monet lucrase în favoarea mea: o fată îngrijită şi care petrecea atâta timp printre Nymphaeae¹ era neapărat onestă.

Pe scurt, cam prostuţe, ziceam.

Parisul nu era decât un obiectiv obligatoriu în CV-urile lor. Nu le plăcea deloc şi visau să se întoarcă să trăiască în Roubaix, unde rămăseseră tatăl, mama şi Papouille, motanul lor gras, şi unde se retrag cât mai des posibil.

Profit deci de norocul meu chior (un super apartament numai pentru mine în fiecare weekend şi lavetele lor din microfibră împăturite frumos sub chiuveta din bucătărie ca să cureţe voma tuturor prietenilor mei) înainte de-a se hotărî să se întoarcă de tot în provincie.

Să zicem că profitam. Acum… nu mai ştiu. Cred că încep să nu le mai suport… (Când se întorc, înşiră peste tot balerini de casă Isotoner şi ascultă Chante France² la micul dejun, uneori, e nasol), totuşi problema e la mine, îmi dau seama. Ele sunt întotdeauna la fel de discrete şi au grijă să dea sonorul mai încet când mă pierd printre aburii cafelei lor instant din cicoare. N-am nimic să le reproşez.

Da, eu şi numai eu sunt vinovată de agitaţia mea. Se fac deja trei luni de când nu-mi mai place nimic, de când nu mai ies din casă, de când nu mai beau…

De când am luat-o razna.

*

Acum trei luni, apartamentul era încă un şantier.

Nu era într-o stare prea bună şi Pauline (cea mai dezgheţată dintre cele două) îl convinsese pe proprietar să ne lase să-l renovăm şi să ne scadă în schimb din chirie costul facturii finale. (O frază cam complicată şi care nu-mi aparţine, vă asigur!) S-au entuziasmat ca nişte copile pe chestia asta, au făcut calcule, au desenat planuri, au răsfoit cataloage şi au cerut o grămadă de devize pe care le-au comentat seri la rând lipăindu-şi ceaiul. M-am întrebat chiar dacă nu cumva îşi greşiseră cariera.

Toate pregătirile astea de război mă contrariaseră. Ca să am parte de un pic de linişte, fusesem obligată să dezertez şi să mă duc să-mi mâzgălesc comentariile în furnicarul cumnatului meu, împreună cu toţi drăguţii ăia de geekşi formataţi 2.0, dar, mă rog, recunosc că electricitatea lăsa de dorit (când era aprins cuptorul, computerul meu se tot restarta), că totul se cojea şi că baia nu era prea practică (trebuia să sari întruna peste un bideu vechi). Nu m-am ocupat de nimic şi, când mi-au propus să plătim renovările cash ca să recuperăm TVA-ul (măcar atât!) şi să ne punem bine cu domnul Carvalho (antreprenorul ales, grozav de şmecher şi de ocupat), nu m-am lăsat rugată.

Nici dinspre partea asta nu mă sperii uşor.

De ce amintesc toate astea? Pentru că fără şantajul moderat al acestui domn „copleşit“ de contribuţiile lui sociale, fără creşterea neprevăzută a taxei pe valoare adăugată în domeniul construcţiilor şi fără lăcomia noastră, a tuturor, toate şi toţi – fiindcă tot el a luat partea leului –, n-aş fi aici, în cartierul ăsta deprimant, contemplându-mi neantul.

Povestesc:

1. Gen de plante din care fac parte nuferii.

2. Post de radio parizian, înfiinţat în 1994 şi dedicat cântecelor franţuzeşti.

5.

O cafenea de lângă Arcul de Triumf. Stăteam undeva în spate, în stânga, după bar. Nu citeam, nu mă mişcam, nu-mi verificam telefonul, o aşteptam pe Julie.

Colega mea de apartament, cea care lucrează la BNP (ea îi zice BNP Paribas¹) şi calculează, până la virgulă, tot ce poate fi împărţit între noi (chirie, cheltuieli, bonusuri, utilităţi, bacşişuri, capsule de detergent, calendarul pompierilor, suluri de curpapir, gel de duş, preş de intrare şi aşa mai departe, şi câte şi mai câte alte chiţibuşuri).

Ne dăduserăm întâlnire în vinerea aia, spre sfârşitul după-amiezii, într-un bistrou de lângă slujba ei.

Mă cam enervase să traversez Parisul doar de dragul ei, însă ştiam că are un tren de prins şi că eu eram totuşi cea care se omoară… ăăă… cel mai puţin cu munca dintre noi.

Trebuia să-mi dea părţile lor de caşcaval pentru zugravul nostru delapidator preferat, cu care aveam întâlnire a doua zi dimineaţă, adică un plic umflat cu 10.000 de euro cash.

Ei, da… Totuşi… Era Versailles.

Profitasem de după-amiaza asta liberă ca să dau o raită prin magazine – pe vremea aia eram încă o bruneţică absolut normală: proastă, veselă, superficială şi cheltuitoare –, şi o aşteptam strângând cu mare grijă lângă mine sacoşele cu gablonzuri, accesorii, cosmeticale şi alte perechi de pantofi inutile aşezate lângă mine pe bancheta de moleschin.

Mă zgâisem la kilometri întregi de vitrine şi beam un mojito ca să-mi mai vin în fire.

Eram frântă, lefteră, jenată cât încape şi nespus de fericită.

Fetele o să înţeleagă.

*

A sosit chiar la ţanc, în taioraşul ei gri-şoarece. N-avea timp să mai bea ceva, bine, da, fie, dar atunci măcar un pahar cu Vittel. A aşteptat să plece chelnerul, a aruncat câteva priviri bănuitoare în jur şi în cele din urmă a scos un plic din servietă, încredinţându-mi-l cu aerul ăla îndurerat pe care-l au toţi bancherii când sunt siliţi să-ţi dea bani.

— Nu-l pui în geantă? a întrebat neliniştită.

— Ba da, ba da. Sigur. Scuze.

— Sunt totuşi ceva bani…

Să mă vadă învârtind frunzele de mentă în pahar n-avea darul s-o liniştească deloc.

— O să ai grijă, da?

Am încuviinţat cu gravitate (biata de ea, dac-ar fi ştiut că nu un pic de rom şi de lămâie verde aveau să-mi sucească mâinile…) şi am băgat mălaiul în geantă, pe care am ţinut-o mai departe pe genunchi ca s-o liniştesc.

— Ce de-a bancnote de-o sută… La început le pusesem într-un plic de la bancă, însă după aia mi-am zis că nu e prea discret. Din cauza logoului, înţelegi… Aşa că l-am schimbat.

— Ai făcut foarte bine, am răspuns eu dând din cap.

— Şi-apoi, ai văzut, nu l-am închis, ca să poţi adăuga partea ta…

— Perfect!

Şi pentru că nu se relaxa deloc:

— Ei, hai, Julie… Stă bine acolo…, am oftat trecându-mi cureaua genţii peste cap. Uite! Sunt un adevărat saint-bernard! Canalia de Antonio o să-şi primească euroii. Nu-ţi face griji.

A schiţat o chestie din buze, ceva aproape imperceptibil, un zâmbet sau un oftat, greu de zis, apoi s-a apucat să studieze nota.

— Las-o, o plătesc eu. Hai, şterge-o, dacă nu, o să pierzi trenul. Pupă-i pe ai tăi din partea mea şi spune-i lui Pauline că i-a venit coletul.

S-a ridicat, a aruncat o ultimă privire plină de nelinişte spre geanta mea încăpătoare, şi-a strâns mai bine trenciul pe ea şi a plecat, cu regret parcă, să-şi petreacă weekendul în sânul familiei.

Doar că pe urmă, în cafeneaua aia de lângă Arcul de Triumf, stând undeva în spate etc., mi-am căutat mobilul. Marion îmi dăduse un mesaj – voia să ştie dacă mai aveam pata pusă pe rochiţa bleu pe care-o ochiserăm împreună săptămâna trecută, când eram lefteră, şi dacă aveam vreun plan pentru seara aia.

Am sunat-o şi am trăncănit o groază. I-am descris prada mea în cele mai mici detalii, nu o rochiţă, ci o pereche de pantofi cu toc trăsnet, nişte clame adorabile şi nişte desuuri super, chiar aşa, ştii, un sutien ca alea de la Eres, cu cupele aşa şi pe dincolo şi bretelele aşa şi pe dincolo, nişte chiloţei drăguţi foc, nu, nu, mă jur, nu sunt scumpi deloc şi sunt chiar frumoşi, zău, ştii, genul care dau de-nţeles că, sub hainele alea sobre, eşti o nebunatică şi bla-bla-bla şi tranca-tranca şi oau.

Pe urmă i-am povestit ce mină constipată avea colega mea de apartament, mai că cerea un purgativ, şi despre plicul fără logo şi cum mi-am pus geanta Upla în jurul gâtului, ca o mare ghidă de cercetaşi franţuji, ca s-o liniştesc şi, bineînţeles, am trăncănit şi mai şi pe chestia asta.

La sfârşit am vorbit de treburi serioase, adică de organizarea serii, de cine avea să vină şi cu ce să ne îmbrăcăm. Fără să uităm o primă trecere în revistă a tuturor masculilor tineri care urmau probabil să fie acolo, fiecare cu profilul lui detaliat: kilometraj, uzură a pneurilor, situaţie familială, bilanţul calităţilor şi fiabilitatea întreprinderii.

Toată flecăreala aia îmi făcuse sete şi comandasem încă un mojito ca să mă menţin în formă.

Ce tot crănţăneşti acolo? s-a mirat dintr-odată prietena mea. Gheaţă pisată, i-am mărturisit. Cum poţi? m-a întrebat oripilată şi eu am făcut o aluzie idioată, cu puternice conotaţii sexuale, la avantajul de a-ţi plăcea să crănţăneşti cuburi de gheaţă în unele împrejurări ale vieţii.

Fanfaronadă, bineînţeles. Lăudăroşenie pură, îndoielnică, pescuită dintr-un vechi SAS² ca s-o aud hlizindu-se prosteşte pe buna mea prietenă, şi de care uitasem, însă care avea să mă izbească în faţă câteva zile mai târziu, ca să-mi tragă o spaimă zdravănă.

O să vedem de ce.

În cele din urmă Marion a închis, eu am lăsat două bancnote pe masă, mi-am luat raniţa şi, abia când am vrut să-mi caut legătura de chei ca să-mi dezleg bicicleta, am început s-o iau razna.

Aveam toate celelalte lucruri, pantofii, cremele antirid şi chiloţeii cu buline, însă îmi lipsea singura geantă care conta cu adevărat.

Rahat, am murmurat, ce idioată… şi m-am întors în cel mai rapid galop, continuând să mă fac în toate felurile.

1. Grup bancar înfiinţat în anul 2000 prin fuziunea dintre Banca naţională din Paris (BNP) şi Paribas.

2. Serie de romane de spionaj, cuprinzând în jur de 200 de volume, scrisă de Gérard de Villiers între anii 1965-2013.

6.

Cum mai transpiram dintr-odată… Şi ce reci erau picăturile mici şi fine care mi se prelingeau pe şira spinării… Şi picioarele… Cum mi se mai înmuiaseră… Şi cum se luptau să păşească pe pământul care fugea de sub ele…

Totuşi gândeam, mă gândeam.

Mă gândeam traversând zebra în claxoanele şoferilor înmărmuriţi. Îmi spuneam: Ei, hai, abia dacă au trecut câteva minute, abia dacă am făcut câteva sute de metri. E încă acolo. Sigur a văzut-o chelnerul şi a strâns-o când a băgat în buzunar bacşişul generos, a pus-o deoparte şi o să mi-o dea înapoi în două minute, ridicând ochii spre cer: Of, fetele astea…

Linişteşte-te, fetiţo, linişteşte-te.

Era cât pe ce să mă calce o maşină, şi nu mă linişteam deloc.

Bancheta încă era călduţă, urma feselor mele se vedea încă pe moleschin, bancnotele mele stăteau cuminţi pe masă şi geanta mea era de negăsit.

7.

Chelnerii nu pricepeau nimic. Patronul nu pricepea nimic. Nu, nu strânseseră nici un lucru, totuşi, având în vedere cartierul, nu trebuia să te mire nimic. Chiar săptămâna trecută le dispăruseră nişte săpuniere. Da, aţi auzit bine: săpuniere. De neînchipuit, aşa-i? Fuseseră deşurubate. Ce lume! Ca să nu mai vorbim de plantele verzi din jurul terasei, pe care erau obligaţi să le lege cu lanţuri în fiecare seară. Ei? Şi feţele de masă? Ştiţi câte se fură într-un an? Chiar aşa. Spuneţi o cifră să vedem.

Bineînţeles, nici nu auzeam încâlceala asta de plângeri. Mi se rupea de ele. Eram înnebunită de panică, şi dacă nu văzuseră pe nimeni ieşind după plecarea mea însemna că hoţul era încă prin preajmă.

Am făcut turul sălii şi am dat ocol încet terasei, uitându-mă atent la banchete, scaune, genunchi, pe sub mese şi prin cuiere. Am deranjat oamenii, mi-am cerut scuze, mi-am înghiţit lacrimile, am coborât la toalete, Femei, Bărbaţi, Intrarea interzisă, am pătruns în bucătărie, am pus întrebări, i-am îmbrâncit pe cei care voiau să mă dea afară, am implorat, promis, clacat, înjurat, zâmbit, glumit, detaliat, scanat, zoomat, supravegheat uşa de la intrare şi în sfârşit m-am resemnat: nu se zărea nici urmă de geantă sau de suspect la orizont.

Eram minţită. Sau îmi pierdusem minţile.

Tot ce se poate. Deja nu le mai aveam, cred. Nu mai gândeam, despicam firul în patru: o pierdusem pe drumul pe care-l făcusem cu bicicleta? Cureaua genţii cedase doar ca să mă pedepsească fiindcă îmi bătusem joc de simpaticele lidere de cercetaşi? Fusesem victima vreunui pungaş îndemânatic pe Champs-Élysées? Era după-amiaza în care ieşeam? În celelalte zile ale săptămânii eram internată într-un sanatoriu?

Am plecat dărâmată, însoţită de încurajările lor de circumstanţă deprimante:

Ne pare sincer rău, micuţă domnişoară. Lăsaţi-ne un număr de telefon în caz că. Şi verificaţi toate pubelele din cartier. Ştiţi, numai banii îi interesează, de restul se debarasează imediat. Aşteptaţi puţin înainte să depuneţi plângere, chiar dacă actele, asta-i sigur, valorează mai mult ca aurul în zilele noastre. Oricum, vă spun, cu toţi romii ăştia care se plimbă pe Champs-Élysées de vreo doi ani, nu trebuie să te mai mire nimic.

Haideţi… Mult curaj!

Afară am izbucnit în plâns de ciudă.

Pe mine. Pe prostia mea. Pe toate sacoşele alea ridicole pe care le ţineam în mâini. Pe toate chestiile alea de care n-aveam nevoie şi mă durea în cot, dar care atârnau greu…

Şi pentru talismanele mele, şi pentru mărunţişurile mele azvârlite alandala, şi pentru pozele mele… Şi pentru telefon, şi pentru trusa drăguţă de machiaj, şi pentru chei, şi pentru adresa mea, şi pentru adresa noastră alături de chei, şi pentru yalele de schimbat, şi pe fetele care erau departe şi nu se arătau prea înţelegătoare când venea vorba de-o gafă ca asta… Şi pentru cardul meu, şi pentru portofelul care-mi plăcea aşa de tare, şi pentru banii mei, şi pentru banii lor… Da, banii lor, la naiba!, 10.000 de euro! 10.000 de euro pe care trebuia să-i dau individului ăluia mâine-dimineaţă. Cum puteam să fiu aşa proastă? A, da, la vorbit aiurea cu Marion la telefon eram expertă, dar cum mi se încredinţa o treabă importantă, n-aveai pe cine să te bizui.

Ce să fac? Ce trebuie să fac? Cum mă cheamă? De ce sunt aşa o pacoste? De ce? Unde-o să mă ducă toată chestia asta? Unde-i Sena? Mamă, Fecioară Marie, Dumnezeule, ajutaţi-mă!

Doamne, fă să. Doamne, îţi promit că. Iisuse, Marie, Sfinte Iosif, nu par, aşa-i, dar mă gândesc super des la voi, ştiţi şi… Şi cei 10.000 de euro, fir-ar să fie! Ce-oi fi având în capul ăsta? Cum pot să fiu aşa tâmpită? Of… Sfinte Anton… Sfinte Anton din Padova, descoperă-mi toate micile ascunzători… Milă… Pozele mele, telefonul, mesajele arhivate, contactele mele, amintirile, viaţa mea, prietenii mei… Şi bicicleta mea de-acum… Bicicleta mea cu antifurt care mă privea ca pe-o imbecilă şi care avea să dispară şi ea! Şi n-aveam bani nici măcar de taxi… Darămite să le dau înapoi ceva domnişoarelor mele din Rochefort¹… Dumnezeule, cardul meu, PIN-ul, numărul de urgenţă pentru blocare, prietenii mei, abonamentul meu nelimitat la cinema, filmuleţul cu primii paşi ai lui Louison, rimelul meu Dior, rujul meu Coco, agenda, cheile de la birou, poza la minut care îmi plăcea aşa de mult, cu Philou şi cu mine la hipermarketul U din Plancoët… şi carnetul meu pe care îl adoram şi toate amintirile strecurate înăuntru… şi pila mea de unghii… şi cei 10.000 de euroi… şi… of…

Şi-am plâns.

Mult.

Mult tare.

Câteodată, unele lacrimi nu fac decât să le atragă pe toate celelalte. Am plâns mult. Am plâns pentru toate. Toate chestiile care nu mi-au plăcut niciodată la mine, toate tâmpeniile nemărturisite pe care le făcusem până atunci şi toate lucrurile pe care le pierdusem pe drum de când ajunsesem la o vârstă la care să înţeleg că unele lucruri se pierd pentru totdeauna.

Am plâns de la Place de l’Étoile până la Place de Clichy.

Am plâns tot Parisul. Mi-am plâns toată viaţa.

1. Aluzie la musicalul Les demoiselles de Rochefort, realizat de Jacques Demy şi lansat în 1967.

8.

Portăreasa avea o dublură. Zău dacă nu-mi venea s-o pup. Ba chiar i-am mângâiat şi potaia pentru că şi-a dat osteneala s-o caute. Am găsit telefonul fix, mi-am blocat cardul, am scotocit prin dosarul „Renovări“ şi i-am lăsat un mesaj lui senhor Carvalho ca să câştig timp. Ce fericire, în nenorocirea mea, să dau peste robotul telefonic. Deşi mă-ndoiesc profund că a reuşit să priceapă vreun cuvinţel din bolboroseala mea de confuziune către ’mnezeu. Ce contează, deocamdată sunt necontactabilă. M-am încuiat cu cheia, i-am trimis un e-mail disperat lui Marion, am făcut duş, am cotrobăit prin lucrurile fetelor, le-am şterpelit somniferele, am tras plapuma peste biata zdreanţă care ajunsesem şi am închis ochii repetându-mi laitmotivul de tot rahatul al lui Scarlett O’Hara: Şi mâine e o zi.

Tu vorbeşti, pacoste mică, tu vorbeşti…

Mâine va fi şi mai rău…

Îmi venea să mor. Ştiu, e o prostie, nu te poţi aştepta la genul ăsta de miracol doar după două pilule de Donormyl, însă, ei bine, uite de ce-aveam eu chef în seara aia: să-mi stea mama la căpătâi, îngânând un cântec duios şi mângâindu-mi tâmplele pe vecie.

Cântam încet de tot, ca să-ncetez să mai plâng în hohote, şi când mi-au secat lacrimile, am plecat să caut o sticlă sau două ca să-mi fac un nou stoc.

*

Mă costase deja destul că împrumutasem 3.000 de euro de la cumnatu-meu ca să completez partea mea, aşa că nu mă vedeam ducându-mă să-i mai cer de zece ori mai mulţi…

Avusesem deja parte de micul lui discurs despre veveriţe, greieri şi furnici. Nu foarte răutăcios, nu, însă cu-adevărat penibil. Un pic condescendent. Un pic paternalist.

Nu-mi place să mi se vorbească de parc-aş fi o mucoasă. Maică-mea a murit când am făcut şapteşpe ani şi Arthur Rimbaud n-are decât să se ducă naibii cu ţapii de bere şi limonada lui. Poţi să devii foarte serios la vârsta asta de rahat. Totul e să n-o arăţi. Îţi vezi de drum cu buzunarele găurite, cumperi o grămadă de tâmpenii ca să compensezi şi ce ai mai de preţ inevitabil pierzi. Bun, OK, e trist, însă ştii asta şi te descurci ca şi cu restul. Totuşi, nu şi cu predicile. Nu mai poţi. Oamenii care ştiu şi care îţi explică cum e cu viaţa, ăstora le-o tai din scurt.

Aşezată pe jos în întuneric lângă uşa cuptorului, le lăsam domnului Gordon’s şi doamnei Smirnoff grija de a-mi domoli amărăciunea şi a o îmbălsăma. N-o să mă lansez într-un delir psihotic, însă când a murit a trebuit să strâng din dinţi (aveam oare de-ales?), şi pierderea genţii, care fusese a ei, cu tot ce avea înăuntru, legături, mărturii, amintiri şi flecuşteţe drăguţe de neînlocuit, îmi îngăduia în sfârşit s-o plâng.

Râdeam, îmi suvlam nazul, râdeam înohote. Gu cura mea, spuneam cuvinte care se risibeau la-ntâmblare. Era ca un zoi de carath… de cathra… de cath… rasis… pe care tre… puia… era… ca… un baraj…

Totul se revărsa.

    Totul.

       Totul.

          Totul.

9.

M-am trezit la 13:38, ceasul de la cuptor dixit, cu o mahmureală dată naibii. Cea mai frumoasă din toată colecţia.

Zăceam ghemuită pe pardoseala din bucătărie şi, din priviri, urmăream îmbinările dalelor, numărând rotocoalele de praf şi scamele de sub mobile. Ia uite, îmi spuneam, aici era cuţitul ăla mic pe care credeam că l-am aruncat odată cu cojile, aici era…

Oare cât am stat aşa? Ore întregi. Ore şi ore. Soarele trecuse deja în salon. În frumosul nostru salon nou-nouţ şi încă neplătit.

Bah… Încă un minut, domnule Haos… Încă un minut sau două cu nasul în coşul de gunoi şi după aia o să mă duc la comisariat, îţi promit. O să le informez pe colegele mele de apartament şi o să-l sun pe cumnatu-meu. O să-i spun: Hei, am o veste bună pentru tine, dragă Jef! Îmi mai trebuie 10.000! Hai, fii amabil, ce mai… O să scriu comentarii idioate pentru tine încă un secol ca să-ţi dau înapoi ce-ţi datorez. Ei, oricum nu sunt bună decât la aşa ceva… Să fiu o nimeni şi să spun numai nimicuri.

Eram în La Varenne, în grădina familiei Marevski. Mama îmi explica de ce nu trebuie să culegi micile ciclame albe care se înghesuie la piciorul teilor:

Pentru că răsar din nou, înţelegi?

Îmi spusese deja asta de sute de ori, însă eu eram aşa de emoţionată să o regăsesc, că nu îndrăzneam s-o întrerup. Şi apoi am auzit zgomote puternice în depărtare. Tunete? s-a neliniştit ea. Nu, i-am răspuns eu râzând, nu, sunt de la renovări, ştii că sparg totul prin apartament acum, iar atunci ea m-a…

Cineva bătea în uşă. Rahat, cât o fi ceasul? Ţârâitul soneriei, strigăte, un tămbălău infernal. Ooof, caaapul meu… M-am ridicat, aveam o… o chestie lipită de obraz… O firimitură de pâine… 18:44… Rahat, îmi pierdusem ziua dormind buştean sub chiuvetă şi… auu… morţii lui de sifon.

— Deschide sau chem pompierii! răcnea glasul.

Portăreasa. Era întoarsă pe dos rău de tot. Deja urca a treia oară. Mă suna întruna de dimineaţă. Colegele mele de apartament nu reuşeau nici ele să dea de mine şi o hărţuiau în loja ei.

— Şi, cum m-am jurat că eşti acasă, ei bine, îşi făceau griji, înţelegi? Am crezut că ţi s-a întâmplat ceva. O, Doamne… câte griji! Câte griji ne-am făcut din cauza dumitale!

Le sunase tatăl meu. Tatăl meu, cu care nu schimbasem o vorbă de ani de zile, dar care figura încă în agenda mobilului meu ca „Tata“ din pură febleţe şi / sau dintr-o rămăşiţă de pietate filială şi… şi cum îşi dădea seama că eram complet pe dinafară şi nu înregistram o iotă din ce-mi spunea, doamna Starovič m-a apucat până la urmă de braţ şi m-a scuturat uşurel:

— Cineva ţi-a găsit geanta…

Mi-a dat drumul, făcând ochii mari.

— Ei? De ce plângi? Hai, nu trebuie să plângi aşa. Totul în viaţă se rezolvă.

Boceam prea cu foc ca să-i dau dreptate. Mă străduiam să-mi vin în fire, s-o liniştesc, însă vedeam bine că mă lua drept o nebună, o ţăcănită şi, în timp ce-i zâmbeam plină de muci, auzeam în căpăţâna mea murdară şi făcută ţăndări un firicel de voce care spunea: O, mulţumesc… Mulţumesc, mamă.

10.

Am sunat în nordul îndepărtat. Bafta mea că am dat de Pauline, altfel aveam parte sigur de soarta omului care-a spart potirul de amiant din Soissons¹. Astea fiind zise, primire destul de rece, oftaturi îndurerate, frăzuţe arţăgoase şi informaţii picurate din vârful buzelor. Eram sătulă până-n gât, aşa că în cele din urmă i-am turnat o minciună gogonată (ştiu, ştiu, aici n-am nici un merit, asta mi-e meseria) ca să nu risc s-o trimit la toţi dracii. Mi-ajungea prin câte emoţii trecusem în ziua aia. Am lămurit-o deci, pe un ton scârbit, că nu era nevoie să-mi vorbească de parc-aş fi retardată, că plicul lor îşi luase zborul din geanta mea şi că euroii lor erau neatinşi. Totul e bine. Sfârşitul dramei. Termină!

Aaaaa… Asta a calmat-o imediat, căţeluşa mea… Glasul i se-ncălzise cu vreo zece grade şi explicaţiile ei deveneau mai clare. Bineînţeles, ascultam chestiile nemaipomenit de importante pe care avea să mi le comunice, însă chiar în clipa aia am ştiut că se terminase cu anii noştri plictisitori de înţelegere cordială şi că aveam să mă car cât mai curând din rue Damrémont. Viaţa e scurtă, preferam mai degrabă să mă exilez la periferie (câââh) decât să locuiesc cu nişte oameni cărora le place la nebunie să mă certe.

Mi se rupe de morală şi de moralişti. Fac ceva pe ei. Mai ales când focul sacru care-i însufleţeşte, pe ei, predicile, mustrările şi nobila lor mânie, se măsoară în bancnote.

Bine… ăăă… uite-o frază reuşită, superbă şi generoasă, cu destul Totor Hugo² în pliurile drapajului, însă suna a gol, ca şi biata mea căpăţână: cei 10.000 de euro erau de capul lor şi nu mai credeam de mult în Moş Crăciun. Chiar dacă tipul care-l sunase pe aşa-zisul „Tata“ din agenda mea îmi găsise geanta, nu avea să mi-o înapoieze cu tot ce era în ea.

Nici gând…

Totul se rezolvă, dar să spui că viaţa e frumoasă i-o chestie hazardată.

Unde-o să găsesc mălaiul ăla blestemat? Şi, hop!, iar am dat-o pe modul de măcinat. Numai că acum mergea. Acum aveam de măcinat chestii concrete – şi de chestiile concrete te doare-n cot.

Chestiile concrete nu mor într-o rezervă de spital.

Singurul hop e că tipul cu pricina îl anunţase pe tatăl meu – care le-o repetase celor două papagaliţe – că n-avea să fie la Paris în weekendul ăla (luni era sărbătoare) şi îmi dădea întâlnire la cafeneaua unde-mi uitasem geanta abia marţea următoare, la ora cinci după-amiază.

Mai întâi m-am gândit că avea tupeu şi că putea să i-o lase patronului, însă pe urmă mi-am zis că nu se hazardase s-o facă tocmai din cauza mălaiului sus-amintit. La o adică, plicul era deschis… Şi am reînceput, biata de mine, să cred în Moş Crăciun…

Apoi m-am dus să iau aer la Marion şi am sărbătorit împreună învierea mea.

Cu demnitate.

1. Anecdotă povestită de istoricul Grégoire de Tours (539-594): după bătălia de la Soissons, episcopul din Reims îl roagă pe Clovis I să-i restituie, la împărţirea prăzii, un potir preţios ce fusese furat din biserică. Acesta se învoieşte să i-l înapoieze, însă un oştean lacom sparge înciudat vasul. Clovis îi dă episcopului potirul spart, însă mai târziu îl pedepseşte pe oştean spărgându-i ţeasta.

2. Victor Hugo; Totor este diminutivul numelui Victor.

11.

Următoarele trei zile au fost stranii. Fetele îşi luaseră liber (da, aveau douăzeci şi opt de ani şi reuşeau tot timpul să fie în RTT¹ împreună cu părinţii şi cu Papouille al lor cel umflat) şi eram singură până marţi seara. Nu ştiam ce să fac. Aşteptam. Pe cineva sau ceva, o uşurare, o decepţie.

O întâmplare.

M-am înhămat la treburi care nu-mi stăteau în fire: ordine, curăţenie, curierat şi călcat. Am triat haine, hârtii, cărţi şi CD-uri. Am recitit în treacăt o mulţime de pagini. N-am deschis computerul. Mi-am ţinut mâinile ocupate ca să-mi amăgesc mintea. Mi-am dezgropat cursurile şi notiţele pentru lucrare şi am dat peste o serie de crochiuri făcute la muzeul maşinii din Compiègne.

Asta se-ntâmpla acum un secol, într-o zi frumoasă de toamnă… delicateţea luminilor şi umbrelor mi-o amintea.

M-am întrebat de ce-o lăsasem baltă. Erau chiar simpatice desenele mele cu rulote, şi-apoi asta mă scutea de ruşinea de-a adăuga povara mea de inepţii la toate cele pe care arta le inspirase deja. De ce vindeam yoyo-uri, în schimb? De ce-mi spuneam Choubi_angel şi mă exprimam ca o cretină şi punctam totul cu smiley-uri ridicole?

De ce nu mă dusesem încă să vizitez grajdurile palatului Het Loo din Apeldoorn, să admir adorabila cutie de acuarele cu picioare a Reginei Wilhelmina şi caleaşca albă care o condusese pe ultimul drum? Ei? De ce? :-( :-/ :’(

Învăţam să trăiesc fără apeluri, SMS-uri, fără mesaje şi mesagerie.

Fără fetişul ăla presant pentru un da sau un nu…

Învăţam să îndur depresiile zilnice şi chiar să descopăr în ele o oarecare plăcere. Pe când dulceţurile şi brodatul la gherghef? Eram distrată, divagam, mă gândeam la acel… la bărbatul care plecase în weekend cu o părticică din mine la bandulieră. Mă întrebam ce vârstă are, dacă e discret, bine-crescut, curios, dacă încercase să sune şi la alte numere înainte să dea peste al tatălui meu, dacă îmi privise pozele mângâind ecranul, îmi răsfoise agenda, se uitase ce faţă am pe cartea de identitate, permisul de conducere unde afişam încă o ţeastă rasă (fiecare-şi poartă doliul cum poate) şi pe abonamentul la cinema, unde am aerul că mă duc să mă împărtăşesc la Madeleine, dacă îmi descoperise prezervativele Hello Kitty, anticearcănul, talismanul ca un trifoi cu patru foi, secretele…

Era pe cale să disece tot, acolo, în timp ce eu mă gândeam la el? Şi cei 10.000 de coco? Oare îi numărase? Şi o să-şi ia în treacăt un comision pentru acel serviciu extraordinar şi pentru corectitudinea lui? O s-o facă pe miratul? A, şi ziceţi că era şi-un plic? Nu ştiu, eu nu m-am atins de nimic… Da, mă puteam aştepta şi la asta, fiindcă, dacă-mi găsise geanta imediat ce plecasem, de ce nu ieşise în stradă, să mă prindă din urmă? Nu mergeam prea repede. Aveam două mojito-uri la bord şi toată viaţa înainte…

De ce?

Era încet? Absent? Pilit? Unde stătea, mai întâi? De ce nu-l remarcasem? Doar nimic nu-mi plăcea mai mult decât să privesc lumea trotilându-mă încetişor?

Un lung weekend de Paște calm şi febril, frecând menta, într-un apartament care-mi plăcuse mult, dar unde nu mai voiam să locuiesc, câteva ore de linişte, de împăcare, suspendate de o întâlnire ce mă obseda şi în acelaşi timp mă lăsa rece.

Era prima oară după mulţi ani când o visam pe mama, când o vedeam fără nimic pe cap şi îi auzeam glasul. Cadoul ăsta făcea din plin 10.000 de euro şi tot atâtea hohote de plâns şi, dacă aş fi ştiut, i-aş fi pierdut geanta mult mai demult…

1. Réduction du temps de travail (RTT) – zile de recuperări.