Această carte a fost publicată cu sprijinul Ministerului Culturii şi Turismului din Turcia, în cadrul programului TEDA

Orhan Pamuk, Kırmızı Saçlı Kadın

Copyright © 2016, Orhan Pamuk

All rights reserved

© 2017 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6805-2

ISBN PDF: 978-973-46-6806-9

ISBN print: 978-973-46-6771-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: John Williams Waterhouse, 1849-1917, Sufletul unei roze, 1908

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ORHAN PAMUK s-a născut în 1952, la Istanbul, şi a crescut într-o familie numeroasă, asemănătoare acelora pe care le descrie în romanele Cartea neagră şi Cevdet Bey şi fiii săi, într-un cartier înstărit din Nişantaşı. La 23 de ani, Orhan Pamuk se hotărăşte să devină romancier; trăieşte retras în apartament şi începe să scrie. Cu excepţia unei perioade de trei ani petrecute la New York, a locuit numai la Istanbul. Scrie romane de treizeci de ani şi nu a avut niciodată altă meserie. Cărţile i-au fost traduse în mai mult de cincizeci de limbi, iar unul dintre cele mai apreciate romane ale sale, Mă numesc Roşu, a câștigat în anul 2003 IMPAC Dublin Literary Award. În 2006, Orhan Pamuk primeşte Premiul Nobel pentru Literatură, fiind, cu o unică excepţie, cel mai tânăr ales al acestui premiu, în toată istoria sa.

Pentru Aslı

Oedip, ucigaşul tatălui său, bărbatul mamei sale, Oedip, cel ce a dezlegat enigma Sfinxului!

Ce ne învaţă această trinitate misterioasă impusă de soartă? După o superstiţie populară străveche, răspândită mai ales în Persia, un mag înțelept nu se poate naşte decât dintr-un incest.

Nietzsche, Nașterea tragediei

Oedip: Oare cum vom da de urma unui omor săvârșit demult?

Sofocle, Oedip rege

Nimeni nu îmbrățișează un tată fără fiu şi nici un fiu fără tată.

Ferdousi, Cartea șahilor

PARTEA I

1

Mi-aș fi dorit, de fapt, să devin scriitor. După întâmplările pe care urmează să vi le povestesc acum, am devenit însă inginer geolog și antreprenor în domeniul construcțiilor. Cititorii nu trebuie să creadă totuși că, de vreme ce am început să-mi depăn povestea, faptele cu pricina au luat sfârșit și sunt de domeniul trecutului. Pe măsură ce îmi aduc aminte de ele, pătrund și mai mult în inima lor. Acesta este și motivul pentru care simt că, pășind pe urmele mele, veți ajunge și dumneavoastră să fiți atrași de tainele relației dintre tată și fiu.

În anul 1985 locuiam într-un apartament de bloc situat prin zonele lăturalnice ale cartierului Beșiktaș, aproape de Palatul Ihlamur¹. Tata avea o mică farmacie care se numea Viața. O dată pe săptămână, aceasta rămânea deschisă până dimineața, iar tata făcea de gardă. În serile în care era de serviciu, îi duceam eu cina. Îmi plăcea să zăbovesc acolo, în spițerie, trăgând în piept mirosul de medicamente, în timp ce tata, un bărbat înalt, suplu și arătos, stătea așezat lângă casa de marcat și mânca. Mirosul pe care-l emană farmaciile vechi, înzestrate cu dulapuri de lemn, continuă să-mi placă și astăzi, după treizeci de ani, când eu am împlinit patruzeci și cinci.

Farmacia Viața nu avea prea mulți mușterii. În nopțile în care era de serviciu, tata își omora timpul uitându-se la un mic televizor portabil, care era la modă pe vremea aceea. Alteori îl vedeam stând de vorbă, cu glas scăzut, cu feluriţi prieteni care se abăteau pe acolo ca să-l vadă. Acești camarazi de idealuri politice se cufundau în tăcere la vederea mea, afirmau că sunt la fel de chipeș și de simpatic ca tata și-mi puneau tot soiul de întrebări: în ce clasă sunt, dacă îmi place școala, ce vreau să fiu când mă fac mare.

Când tata se afla în tovărășia acelor comilitoni ai săi, nu rămâneam prea mult la farmacie, căci băgam de seamă că nu se simțea în largul lui; luam sufertașul gol și mă întorceam acasă, pășind pe sub felinarele palide și pe sub platani. Odată ajuns apoi acasă, nu-i spuneam mamei că la spițerie se află unul dintre prietenii aceia ai lui pasionați de politică, și aceasta pentru că s-ar fi neliniștit la gândul că tata ar fi putut da de o nouă belea sau că ar fi putut să ne lase iarăși baltă, plecând pe nepusă masă, apoi s-ar fi enervat pe el și pe tovarășii lui.

Constatam însă că nu doar politica era pricina neînțelegerilor tăcute dintre părinții mei. Uneori stăteau supărați unul pe altul vreme îndelungată și aproape că nu-și mai vorbeau deloc. Poate că nici nu se iubeau. Intuiam că tata iubea alte femei și că era iubit, la rândul său, de nenumărate alte femei. Uneori, mama îmi vorbea pe înțeles despre existența unei alte femei în viața lui. Cum certurile dintre părinții mei mă întristau nespus, îmi interzisesem să mă mai gândesc ori să-mi mai amintesc de ele.

L-am văzut ultima oară pe tata într-o seară când îi dusesem din nou mâncare, la farmacie. Mă aflam în primul an de liceu; era o seară obișnuită de toamnă. Tata se uita la știrile de la televizor. Mai apoi, în timp ce se înfrupta din mâncarea pe care-o pusese pe tejghea, eu m-am ocupat de doi clienți care voiau unul aspirină, iar celălalt vitamina C și un antibiotic, punând banii în casa veche de marcat, al cărei sertar scotea un sunet plăcut, ca de clopoțel, când se deschidea. Când am plecat spre casă, i-am aruncat tatei o ultimă privire; mi-a făcut cu mâna din ușă, zâmbind.

În dimineața următoare, tata nu s-a mai întors acasă. Am aflat acest lucru de la mama, când m-am întors de la școală, după-amiaza. Mama avea pungi sub ochi, plânsese. Am crezut că tata fusese ridicat de la farmacie și dus la Secția de delicte politice, așa cum se mai întâmplase și înainte. Acolo era, de obicei, torturat, bătut la tălpi, supus la șocuri electrice. Cu șapte-opt ani în urmă, se făcuse nevăzut tot în același fel și se întorsese acasă după vreo doi ani. Mama nu se purtase însă atunci de parcă ar fi fost torturat în timpul interogatoriilor. Era furioasă pe el. „El știe ce-a făcut!“, îmi spusese.

Când fusese săltat însă într-o seară, de la farmacie, de militari, în timpul puciului, mama se necăjise foarte tare, îmi spusese că e un erou, că se cuvine să fiu mândru de el, iar apoi făcuse ea de serviciu în locul lui, împreună cu Macit, ajutorul tatei. Uneori îmi puneam eu șorțul alb al lui Macit. Desigur însă că, pe viitor, nu aveam să ajung ajutor de farmacist, ci om de știință, așa cum își dorea tata.

Mama nu s-a mai ocupat deloc de farmacie când s-a petrecut această a doua dispariție a tatei. N-a mai vorbit nici de Macit, nici de vreun alt ajutor, nici de ceea ce avea să se întâmple cu spițeria. Faptul acesta mă făcea să mă gândesc că, de data asta, tata se făcuse nevăzut dintr-un alt motiv. Dar ce înseamnă, de fapt, „să te gândești“?

Încă de pe vremea aceea pricepusem că gândurile ne invadează uneori mintea sub formă de cuvinte, alteori sub formă de imagini. Uneori nici măcar nu eram în stare să chibzuiesc la ceva în cuvinte… Îmi răsărea însă numaidecât înaintea ochilor imaginea lucrului la care cugetasem – de pildă, felul în care alergam ori ce anume simțeam când ploua cu găleata. Alteori reușeam să gândesc un lucru în cuvinte, dar nu izbuteam deloc să mi-l reprezint vizual: de pildă, lumina neagră, sau moartea mamei, sau eternitatea.

Poate că eram încă un copil: izbuteam uneori să nu mă gândesc la subiectele la care refuzam să mă gândesc. Alteori se întâmpla însă exact pe dos: nu reușeam să-mi scot din minte câte o imagine sau câte un cuvânt la care nu voiam să mă gândesc.

Tata nu ne-a căutat multă vreme. Uneori nu mai izbuteam să-mi aduc aminte cum arăta. În asemenea momente mă simțeam ca și cum s-ar fi întrerupt o clipă lumina și tot ceea ce avusesem înainte în fața ochilor s-ar fi făcut deodată nevăzut.

Într-o seară m-am îndreptat singur, pe jos, către Palatul Ihlamur. Farmacia Viața era închisă și ferecată cu un lacăt negru, de parcă ar fi urmat să nu mai fie deschisă în veci. Din grădina Palatului Ihlamur se ridica un soi de pâclă.

Curând după aceea, mama mi-a spus că nici tata, nici farmacia nu ne mai asigurau vreun venit și că eram strâmtorați cu banii. Eu nu făceam nici un fel de risipă, în afara biletelor la cinematograf, a sandvișurilor cu kebap și a revistelor de benzi desenate. Mă duceam și veneam de la liceul din Kabataș pe jos. Unii dintre colegii mei vindeau numere vechi din revistele cu benzi desenate ori le dădeau cu împrumut. Nu voiam însă să stau și să-mi aștept, răbdător, mușteriii pe la ușile lăturalnice ale cinematografelor ori pe străzile lăturalnice din Beșiktaș la sfârșit de săptămână, așa cum făceau ei.

Mi-am petrecut vara anului 1985 în zona comercială din Beșiktaș, unde lucram ca vânzător la un librar pe nume Deniz. O parte însemnată a îndeletnicirii mele consta în alungarea celor care șterpeleau cărți și care erau, în majoritatea lor, elevi. Din când în când mă duceam cu mașina lui Deniz, proprietarul librăriei, în Çağaloğlu², ca să procur cărți. Patronul, care constatase că nu uitam niciodată numele autorilor și ale editurilor, ținea la mine și-mi dădea voie să iau volumele acasă, ca să le citesc, iar apoi să le aduc înapoi. În vara aceea am citit mult: romane pentru copii, Călătorie spre centrul pământului de Jules Verne, povestiri de Edgar Allan Poe, volume de poezie, romane istorice inspirate de aventurile eroilor otomani și o antologie referitoare la vise. Unul dintre studiile cuprinse în acea antologie urma să-mi schimbe întreaga viață.

Din când în când veneau pe la magazin și prietenii scriitori ai librarului Deniz. Patronul începuse să le spună, când mă prezenta, că aveam să devin cândva scriitor. Eu fusesem primul care-i vorbise, ca o gură spartă ce eram, despre o astfel de aspirație. În scurt timp am început chiar s-o iau în serios, sub înrâurirea patronului.

2

Mama nu era însă mulțumită de leafa pe care mi-o oferea librarul. Banii pe care-i câștigam ca vânzător ar fi trebuit să-mi acopere cel puțin costurile cursurilor pregătitoare pentru intrarea la facultate. După dispariția tatei devenisem foarte apropiat de mama. Când venea vorba despre hotărârea mea de a deveni scriitor, râdea de ea ca de o glumă bună. Trebuia să intru mai întâi la o facultate serioasă.

Într-o zi, când m-am întors de la școală, m-am uitat, mânat de un impuls, prin sertarele și prin dulapul din camera părinților mei și am constatat că diversele lucruri și cămășile tatei nu se mai aflau acolo. Mirosul său de tutun și de colonie tot mai stăruia însă în încăpere. Nu vorbeam deloc cu mama despre el și aveam impresia că până și imaginea lui mi se ștergea cu repeziciune din fața ochilor.

La începutul verii, când am terminat clasa a doua de liceu, ne-am mutat de la Istanbul la Gebze³. Urma să locuim, fără chirie, în anexele unei case cu grădină pe care o avea acolo soțul mătușii mele dinspre mamă. Dacă în prima jumătate a verii aveam să muncesc într-un loc pe care urma să mi-l indice unchiul și să strâng niște bani, după luna iulie aș fi putut, pe de o parte, să revin ca vânzător la librăria Deniz din Beșiktaș și, pe de altă parte, să mă duc la cursurile private și să mă pregătesc pentru examenul de admitere la facultate din anul următor. Patronul Deniz, care știa că-mi fac sânge rău pentru mutarea din Beșiktaș, îmi spusese că, dacă doream acest lucru, în serile de vară aș fi putut să dorm în librărie.

Unchiul mi-a încredințat sarcina de a-i păzi bostănăria, precum și livada de cireși și de piersici aflate la marginea orașului Gebze. Văzusem acolo un umbrar și, sub el, o masă veche, prin urmare crezusem că urma să zăbovesc în grădină și să am la dispoziție o groază de timp ca să citesc, numai că mă înșelasem. Era vremea cireșelor, așa încât ciorile se năpusteau în stoluri asupra ramurilor, gălăgioase și fără rușine, iar copiii și muncitorii care trudeau la o clădire mare care tocmai se ridica pe terenul de alături veneau la furat.

În grădina de lângă bostănărie se săpa o fântână. Uneori mă duceam acolo și mă uitam cum munceau meșterul, care săpa pe fundul puțului, înarmat cu hârleț și lopată, și cei doi ucenici, care aduceau la suprafață pământul scos de el și-l vărsau lângă fântână.

Ucenicii acționau, apucând de cele două manivele, un scripete de lemn, care isca un geamăt plăcut urechii, și goleau găleata plină cu pământ pe care le-o trimitea meșterul de jos într-o roabă așezată lângă ei. Apoi, în vreme ce ucenicul care era cam de vârsta mea se ducea să golească pământul din roabă, celălalt, mai înalt și mai mare decât el, striga „viiineee!“ și cobora iar găleata în fântână, la meșter.

Meșterul urca rareori la suprafață în timpul zilei. L-am văzut pentru prima oară în timp ce trăgea din țigară, într-o pauză de prânz. Era înalt, subțire, chipeș, la fel ca tata. Nu arăta însă calm, zâmbitor, ca el, ci mânios. Își mustra adeseori ucenicii. Nu mă apropiam prea mult de puț când era el la suprafață, socotind că tinerilor nu le plăcea să fiu de față când erau dojeniți.

Într-o zi de pe la mijlocul lui iunie, dinspre fântână s-au auzit țipete voioase și focuri de armă. M-am apropiat de ea și am văzut că dăduseră de apă și că proprietarul terenului, originar din Rize, care aflase vestea, dăduse fuga acolo și trăgea cu pistolul în aer de bucurie. Am simțit o adiere plăcută de praf de pușcă. Proprietarul terenului le-a împărțit șperțuri meșterului și ucenicilor. Urma să folosească puțul pentru clădirile pe care urma să le ridice pe acel teren. Rețeaua de apă nu ajunsese încă până la marginea orașului Gebze.

În zilele care au urmat nu l-am mai auzit pe meșter mustrându-și ucenicii. O căruță a adus niște saci cu ciment și niște fiare. Într-o după-amiază, meșterul a turnat beton pe gura puțului și apoi i-a montat un capac de fier. Acum mă apropiam ceva mai mult de ei, căci toată lumea era binedispusă.

Într-o altă după-amiază m-am dus din nou la fântână, crezând că nu se afla nimeni acolo. Dintre măslini și-a făcut deodată apariția Meșterul Mahmut. Avea în mână o piesă a motorului electric pe care tocmai îl monta la puț.

— Tinere, văd că te pasionează munca asta! mi-a zis el.

M-am gândit la eroii romanului lui Jules Verne, care pătrundeau în pământ printr-un punct al acestuia și ieșeau printr-altul.

— Mă duc să sap un puț dincolo de Küçükçekmece. Ucenicii mei pleacă, vrei să te iau pe tine?

Văzându-mă confuz, mi-a spus că simbria pe o zi a unui bun ucenic de fântânar era de patru ori mai mare decât cea a unui paznic de bostănărie. Urma să ne sfârșim treaba în zece zile și aveam să mă întorc acasă imediat după aceea.

Odată ajuns acasă, mama mi-a spus:

— Nici vorbă să-ți dau voie! N-ai să ajungi fântânar! Ai să-ți faci frumușel facultatea!

Ideea de a face repede rost de bani mi se cuibărise însă deja în minte. I-am spus, pe un ton stăruitor, că aș fi putut câștiga în două săptămâni cât câștigam la bostănăria unchiului în două luni și că, în felul acesta, mi-aș fi putut rezerva mai mult timp pentru examenul de admitere, pentru cursurile private și pentru cărțile pe care doream să le citesc. Ba chiar am amenințat-o:

— Dacă nu-mi dai voie, fug și tot mă duc! i-am zis eu.

— Nu-i strica plăcerea băiatului dacă vrea să muncească și să facă un ban! a spus unchiul. Ia să mă interesez eu cine e meșterul ăla fântânar!

În absența mea, unchiul și mama s-au întâlnit cu Meșterul Mahmut, fântânarul, în biroul de la primărie al unchiului, care era avocat. Au căzut la învoială, printre altele, asupra faptului că nu eu urma să cobor în fântână, ci un alt ucenic. Unchiul mi-a spus ce sumă urma să câștig pe zi. Odată ajuns acasă, mi-am pus în valijoara cea veche a tatei cămășile și o pereche de gumari, folosiți la orele de sport.

Cum camioneta care avea să ne preia și să ne ducă în zona în care urma să săpăm puțul se lăsa așteptată în ziua aceea ploioasă, mama a plâns de câteva ori în timp ce stăteam amândoi acolo, în locuința noastră cu o singură încăpere, în care se infiltra apa prin acoperiș; mi-a cerut să renunț, mi-a spus că o să-i fie nespus de dor de mine și că nu făceam bine ce făceam, mânat de lipsa banilor.

— N-am să cobor sub nici o formă în puț! i-am spus eu pe un ton ferm, ca tata când se ducea la pușcărie, dar și glumeț, ieșind din casă cu capul sus și valiza în mână.

Camioneta mă aștepta pe terenul viran din spatele moscheii vechi, monumentale. Meșterul Mahmut, care stătea cu țigara în mână și care mă văzuse apropiindu-mă, mi-a cercetat, zâmbind ca un dascăl, îmbrăcămintea, pașii, valijoara din mână.

— Urcă în cabină și instalează-te, căci plecăm acum, mi-a zis el.

M-am așezat între șoferul lui Hayri Bey, omul de afaceri care comandase puțul, și meșter. Pe drum, nici unul dintre noi n-a scos o vorbă preț de o oră.

În timp ce treceam pe podul de peste Bosfor, mă uitam atent în stânga și-n dreapta, cercetam cu privirea Istanbulul, liceul din Kabataș, unde învățam, și mă străduiam să zăresc clădirile familiare din Beșiktaș.

— Fii fără grijă, o să ne sfârșim treaba repede și-ai să prinzi și cursurile pregătitoare! mi-a zis Meșterul Mahmut.

M-am bucurat să aflu că mama și unchiul îi vorbiseră despre problemele mele; omul mi-a inspirat încredere. După ce am trecut podul, am rămas blocați în traficul din Istanbul, așa încât n-am reușit să ieșim din oraș decât la vremea când razele arzătoare ale soarelui, aflat la asfințit, ne intrau în ochi, căci băteau din față.

Cititorul zilelor noastre nu trebuie să se lase derutat de afirmația că ieșiserăm din oraș. Pe vremea aceea, Istanbulul nu avea cincisprezece milioane de locuitori, ca astăzi, când vă depăn această poveste, ci cinci milioane. După ce treceai puțin de zidurile orașului, casele se răreau, deveneau mai mărunte, mai sărăcăcioase, și începeau fabricile, stațiile de benzină și tot soiul de hoteluri răzlețe.

La ceasul când se lăsa întunericul am părăsit șoseaua principală, după ce merseserăm o vreme de-a lungul căii ferate. Trecuserăm și de lacul din Büyükçekmece. De vreo două-trei ori am văzut chiparoși; cimitire, ziduri de beton, terenuri goale ca-n palmă… De cele mai multe ori nu se zărea nimic și nu izbuteam să-mi dau seama pe unde ne aflam, cu toate că priveam în jur cu mare atenție. Uneori vedeam luminile portocalii care se revărsau dinspre ferestrele câte unei familii care tocmai se așeza la masă ca să ia cina, alteori lămpile de neon ale vreunei fabrici. Mai apoi am urcat o pantă. La un moment dat a fulgerat undeva departe și s-a luminat cerul, dar terenurile, locurile pustii pe care le străbăteam nu s-au luminat o clipă. Uneori deslușeam, învăluite într-o lumină care nu reușeam să deslușesc de unde venea, pământuri sterpe, fără sfârșit, pârloage fără copaci pe care nu se zărea suflet de om, apoi totul se pierdea în întuneric.

După multă vreme, ne-am oprit undeva în pustietate. Am crezut că mașina aceea veche se defectase, căci în jur nu se vedeau lumini, nu se zărea nici urmă de felinar ori de casă.

— Ia ajută-mă să dau astea jos! mi-a zis Meșterul Mahmut.

Am coborât din mașină scândurile, piesele scripetelui, oalele și tingirile, două saltele legate cu sfoară, niște lucruri așezate în sacoșe banale de plastic, uneltele de săpat. Când șoferul ne-a zis „Ei, să fie-ntr-un ceas bun, spor la treabă!“ și s-a îndepărtat cu camioneta, m-a cuprins neliniștea, băgând de seamă că în jur e întuneric beznă. Undeva, în fața noastră, fulgera, dar în spate cerul era senin, iar stelele străluceau intens. Ceva mai departe se zăreau, aidoma unei pâcle galbene, luminile Istanbulului, răsfrânte în nori. Pământul era jilav de la ploaie și, pe alocuri, mustea de apă. Ne-am găsit un loc uscat, pe terenul neted ca-n palmă, și am cărat lucrurile acolo.

Meșterul s-a apucat să ridice un cort cu ajutorul prăjinilor pe care le dăduserăm jos din camionetă. Nu izbutea însă cu nici un chip. Sforile de care ar fi trebuit să tragem, țărușii pe care ar fi urmat să-i batem în pământ se rătăciseră în noapte și totul se preschimbase, în sufletul meu, într-un soi de nod imposibil de descâlcit. „Prinde de acolo, nu de aici!“, îmi striga Meșterul Mahmut.

Am auzit amândoi țipătul unei cucuvele. M-am întrebat dacă trebuia neapărat să ridicăm cortul, căci ploaia contenise, dar am respectat înverșunarea meşterului meu. Pânza grea, cu iz de umezeală, se prăvălea peste noi precum noaptea și nu se așeza cum trebuie.

Am reușit să instalăm cortul mult după miezul nopții, iar apoi am întins saltelele și ne-am culcat. Norii care aduseseră ploaia de vară dispăruseră și lăsaseră loc unei bezne spuzite de stele strălucitoare. Am auzit de undeva, din apropiere, țârâitul unui greier și m-am destins. Pesemne că am adormit de îndată ce m-am lungit în așternut.

3

Când m-am deșteptat din somn, eram singur în cort. Se auzea bâzâitul unei albine. M-am ridicat și am ieșit. Soarele se înălțase deja atât de sus, încât m-au durut ochii de lumina aceea puternică.

Ne aflam undeva destul de sus, pe un teren neted ca-n palmă. Porțiunea aceea se întindea, în stânga mea, către sud-est, către Istanbul, coborând apoi treptat. Ceva mai jos se aflau vreo două-trei lanuri de porumb și niște lanuri de grâu care păreau, de departe, colorate în tonuri de verde deschis și gălbui, precum și niște locuri virane și niște suprafețe stâncoase, sterpe. În zona de șes se zăreau casele și moscheea unui mic orășel dar, pentru că măgura care apăruse între noi îmi îngusta perspectiva, nu era limpede cât de mare era așezarea aceea.

Unde era Meșterul Mahmut? Mi-am dat seama, după un zvon de goarnă adus de vânt, că imobilele acelea plumburii de la marginea târgului aparțineau armatei. Undeva, foarte în spate, se ridicau niște munți vineții. La un moment dat părea că întreaga lume se cufundase într-o tăcere profundă, izvorâtă din amintiri. Eram fericit să mă aflu acolo, departe de Istanbul, departe de toată lumea, și să-mi câștig singur existența.

Dinspre șesul aflat între orășel și cazarmă s-a auzit șuierul unui tren. Când m-am uitat cu atenție într-acolo, am văzut niște vagoane care se îndreptau înspre Europa. Trenul s-a apropiat puțin de platoul pe care ne aflam noi, după care s-a oprit, șerpuind cu grație, în stație.

La puțin timp după aceea l-am văzut pe Meșterul Mahmut venind dinspre târg. La început a mers doar de-a lungul șoselei, pentru ca apoi, pe la curbe, să treacă peste pârloage și prin lanuri, ca să scurteze drumul.

— Am cumpărat apă, mi-a zis el. Hai, fă-mi și tu niște ceai!

În timp ce fierbeam ceaiul pe butelia de voiaj Aygaz, a venit, adus de camioneta cu care veniserăm noi în ziua dinainte, Hayri Bey, proprietarul terenului. Din bena camionetei a coborât un tânăr, puțin mai în vârstă decât mine. Am înțeles din discuții că acesta, pe nume Ali, era un angajat al proprietarului și că urma să coboare în puț în locul unui ucenic din Gebze care renunțase să mai vină în ultima clipă.

Meșterul Mahmut și Hayri Bey, patronul, au hoinărit îndelung, încolo și încoace. Terenul, care era pe alocuri sterp, pe alocuri năpădit de pietre și buruieni avea mai mult de un hectar. Dinspre palma de pământ pe care o cutreierau ei adia un vânt ușor, așa încât îi auzeam cum se ciorovăiau și cum nu reușeau să se hotărască, chiar și atunci când ajungeau în cel mai îndepărtat colț al acesteia. Mai apoi m-am apropiat de ei. Hayri Bey, cu afaceri în industria textilelor, voia să ridice pe terenul acela arid o fabrică de spălare și vopsire a produselor textile. Pentru aceste operațiuni, foarte solicitate de marii furnizori de articole de îmbrăcăminte care își exportau produsele, avea nevoie de mari cantități de apă.

Hayri Bey cumpărase maidanul acela, pe care nu exista alimentare cu energie electrică sau cu apă, la un preț de nimic. Dacă aveam să găsim apă, urma să ne plătească regește. Când urma să dăm de apă, cunoștințele sale din lumea politică aveau să aranjeze să se tragă o linie de alimentare cu electricitate până acolo. Apoi, în locul acela avea să fie ridicată o fabrică în toată regula, ale cărei planuri Hayri Bey ni le arătase și care urma să aibă ateliere pentru vopsirea materialelor textile, încăperi pentru spălarea acestora, depozite, o clădire administrativă cochetă și chiar o cantină. Vedeam în privirile Meșterului Mahmut o anumită înțelegere și un oarecare interes față de Hayri Bey, dar, de fapt, amândoi eram interesați de bacșișurile, de recompensele pe care ni le promisese proprietarul terenului dacă am fi găsit apă.

— Să dea Domnul să izbutiți! Să vă întărească încheieturile mâinilor și să vă ascută privirile! a zis Hayri Bey, de parcă ar fi fost vorba de oastea otomană care tocmai pleca în campanie.

În timp ce camioneta se făcea nevăzută, s-a aplecat în afară, pe fereastră, și ne-a făcut cu mâna.

Noaptea, cum nu puteam să adorm din pricina sforăitului meșterului, mi-am strecurat capul pe sub marginea cortului. Nu se zăreau luminile târgului; cerul era de un albastru închis, dar strălucirea stelelor făcea ca lumea să pară oarecum portocalie. Cât despre noi, ne căzneam să ne adâncim în somn, cufundați în întuneric, stând parcă pe planeta aceasta ca pe o ditamai portocala. Oare era bine să visăm să răzbatem în măruntaiele pământului pe care tocmai dormeam în acele clipe în loc să ne înălțăm la cer și să atingem licărirea stelelor?

4

Pe vremea aceea nu se foloseau încă utilaje de foraj. Meșterii fântânari descopereau de mii de ani locurile din care ar fi urmat să țâșnească apa și în care aveau să fie săpate puțuri bazându-se pe instinct. Meșterul Mahmut cunoștea, desigur, retorica bogată a meșterilor de pe vremuri, care erau nespus de slobozi la gură. Nu lua însă în serios purtarea unora dintre meseriașii plini de ostentație de odinioară, care umblau de colo până colo pe câte un teren, ținând în mână o furculiță și rostind felurite rugăciuni. Simțea că face parte din ultima generație a celor care aveau o îndeletnicire veche de milenii. Din acest motiv, când venea vorba de meserie, se purta cu smerenie, nu cu semeție. „Să te uiți la consistența, la jilăveala pământului, la cât e de negru“, mi-a zis el. „Ai să vezi care e partea cea mai joasă, unde sunt pietre, bolovani, denivelări, unde e o zonă mai închisă la culoare“, mi-a spus altă dată, din dorința de a mă instrui. „În locurile unde se află copaci, verdeață, pământul e întunecat și umed, pricepi? Să fii cu băgare de seamă, dar să nu te încrezi prea lesne în nimic.“

Aceasta pentru că, la fel ca bolta cerului, care are șapte caturi, pământul e alcătuit din mai multe straturi. (În unele nopți percepeam, în vreme ce mă uitam la stelele de pe cer, lumea întunecată care sălășluia sub noi.) De pildă, de sub un strat de pământ compact, negru, se putea ivi, cu doi metri mai jos, un pământ argilos, impermeabil, uscat ca iasca, groaznic, sau un strat de nisip. Vechii meșteri fântânari care încercau să decidă în ce loc ar fi trebuit să caute apa se vedeau nevoiți să cunoască graiul gliei, al buruienilor, al gâzelor, ba chiar și al păsărilor și să prevadă, în timp ce pășeau sus, pe suprafața pământului, bolovanii sau stratul de argilă de dedesubt.

Aceste abilități făcuseră ca unii dintre fântânarii de pe vremuri să-și închipuie, în mod nejustificat, că erau înzestrați cu puteri și intuiții supranaturale, la fel ca șamanii din Asia Centrală, și să pretindă că vorbesc cu zeitățile și cu spiritele subpământene. Oamenii care voiau să găsească apă pe bani puțini credeau în asemenea baliverne, pe care tata le lua în râs când eram copil. Îmi aduc aminte că prin curțile coșmeliilor din Beșiktaș oamenii încă mai cercetau după locurile în care ar fi urmat să fie săpate puțuri întemeindu-se pe asemenea credințe. Constatasem chiar că un fântânar care asculta pământul, spre a decide unde urma să sape o fântână, în curtea din spate a unei case, năpădită de iederă și cutreierată de găini, era privit cu venerație de babele și moșnegii locului, de parcă ar fi fost un medic care asculta un prunc bolnav.

— Cu voia Domnului, o să ne isprăvim treaba în cel mult două săptămâni și am să găsesc apă la zece-doisprezece metri adâncime, mi-a zis Meșterul Mahmut în prima zi.

Vorbea cu mine mai deschis decât cu Ali, care era omul patronului. Asta îmi plăcea și mă simțeam de parcă mie mi-ar fi fost încredințată acea afacere, alături de meșter.

A doua zi dimineață, Meșterul Mahmut a stabilit locul în care urma să sape. Nu era vorba de locul în care proprietarul terenului voia să fie realizat puțul, potrivit planurilor fabricii, ci de un punct aflat tocmai în partea opusă, într-o altă margine a maidanului.

Tata, care se deprinsese să treacă sub tăcere subiectele de natură politică, nu mă implica în lucrurile importante pe care le făcea și nu-mi cerea părerea în legătură cu ele. Meșterul Mahmut mi-a împărtășit însă ceea ce gândea înainte de a hotărî unde urma să facă fântâna. Mi-a explicat că era vorba de un teren dificil. Faptul acesta m-a încântat nespus, așa că l-am îndrăgit. Apoi însă s-a închis în sine și s-a decis ce şi cum să facă fără să mă mai întrebe și fără să-mi mai explice nimic. Așa am perceput pentru prima oară puterea pe care o avea asupra mea: mi-au plăcut, pe de o parte, afecțiunea și apropierea pe care mi le arăta și de care nu mă bucurasem niciodată din partea tatei, și, pe de altă parte, m-am supărat pe el într-o clipă.

Meșterul Mahmut a înfipt mai întâi un țăruș în pământ. De ce alesese locul acela după ce rătăcise multă vreme pe maidan și după ce chibzuise îndelung? Prin ce se deosebea punctul acela de altele? Dacă înfigeam țărușul în pământ fără întârziere dădeam în mod sigur de apă pe undeva? Aș fi vrut să-i adresez Meșterului Mahmut toate acele întrebări, numai că îmi dădeam seama că n-aveam să i le pot pune. Nu eram decât un copil, iar el nu-mi era prieten ori chiar tată, ci meșter. Eu eram cel care socotea că avea o atitudine paternă.

A legat o sfoară de țăruș, iar de celălalt capăt al sforii a prins un cui ascuțit. Mi-a spus că sfoara măsura un metru. Ghizdurile de piatră nu rezistau în locul acela; urma să facă peretele fântânii din beton. Ghizdul de beton avea să aibă o grosime de douăzeci-douăzeci și cinci de centimetri. S-a apucat să traseze un cerc cu diametrul de doi metri, servindu-se de cui și ținând sfoara mereu întinsă. De fapt, nu trasa un cerc, ci făcea niște semne pe pământ cu cuiul. Apoi, eu și Ali uneam, cu mare atenție, punctele însemnate de el și schițam cercul.

— Circumferința fântânii trebuie să fie cât mai uniformă. Dacă cercul are vreun cusur, vreo muchie, vreun colț, ghizdul n-o să țină, o să se prăbușească!

Așa am aflat pentru prima oară despre teama fântânarilor de a nu li se prăbuși ghizdul și, pe de altă parte, am prins să scurmăm pământul din interiorul cercului cu hârlețul și lopata. Meșterul săpa, iar eu ba izbeam cu hârlețul, ba puneam pământul, cu lopata, în roaba lui Ali, dar abia dacă reușeam să ținem amândoi pasul cu vrednicia maistrului.

— Nu umple prea tare roaba, ca s-o golesc repede și s-o aduc la fel de repede înapoi, așa e mai bine! îmi zicea Ali, gâfâind uneori de mama focului.

Când noi, cei doi ucenici, am ostenit și am rărit, în scurtă vreme, ritmul, bulgării de pământ dislocați de cazmaua Meșterului Mahmut, care se ridica și cobora fără încetare, au început să se îngrămădească pe margine. Când movila sporea binișor, meșterul lăsa la o parte hârlețul, se lungea sub măslinul aflat ceva mai departe și ne aștepta să-l ajungem din urmă, trăgând din țigară. Noi, cei doi ucenici, am priceput încă de la primele ore ale primei zile că aveam îndatorirea de a ține pasul cu iuțeala meșterului, de a urmări cu atenție tot ceea ce făcea el și de a ne purta pe măsură, de a răspunde și de a ne supune cu promptitudine ordinelor sale.

Lucrul în soare pe parcursul întregii zile, cu hârlețul și lopata, m-a năucit. După ce a apus soarele, m-am năpustit în așternut, fără a fi fost în stare să înghit măcar un blid cu ciorbă de linte. Făcusem bătăi în palme din pricina cazmalei și aveam ceafa pârlită de soare.

— Ai să te deprinzi, conașule, ai să te deprinzi! mi-a zis Meșterul Mahmut, fără să-și ia ochii de la televizorul pe care tocmai încerca să-l pună în funcțiune.

Mă persifla sugerând că eram un om delicat, neînstare să trudească cu brațele, dar eu am fost fericit să-l aud spunându-mi „conașule“. Aceasta pentru că, pe de o parte, meșterul recunoștea, prin această formulă, că proveneam dintr-o familie învățată, de orășeni – prin urmare, n-avea să-mi dea să fac munci prea grele și avea să mă ocrotească precum un părinte –, și pentru că, pe de altă parte, simțeam că mă privea cu afecțiune, că era preocupat de mine.

1. În traducere, „Palatul Tei“, unul dintre palatele de vară ale dinastiei otomane, construit în vremea sultanului Albülmecid I (1839-1860).

2. Zonă din centrul istoric al Istanbulului în care este concentrată cea mai mare parte a industriei de carte din oraș. În aceeași zonă s-au aflat, începând din a doua jumătate a secolului al XVII-lea, sediul guvernului otoman, precum și sediile altor instituții oficiale.

3. Oraş în provincia Kocaeli din nord-vestul Turciei, situat pe ţărmul de nord al Mării Marmara, la circa 45 de kilometri de Istanbul. Așezarea și, totodată, apropierea de metropolă au contribuit la creșterea spectaculoasă a populației sale în ultimele decenii.