© 2018 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7505-0

ISBN PDF: 978-973-46-7506-7

ISBN print: 978-973-46-7517-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © lightsource/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

TUDOR GANEA (n. 1983, Bucureşti) este arhitect. A debutat în 2016 cu romanul Cazemata (Polirom), pentru care a primit premiul „Tînărul prozator al anului 2016”, în cadrul Galei Tinerilor Scriitori, premiul pentru debut al revistei Observator cultural, premiul „Nepotu’ lui Thoreau” (debut) şi a fost nominalizat la Premiile Uniunii Scriitorilor (debut). Este prezent în antologia European First Novel Festival (Budapesta, 2017). În 2017 i-a apărut cel de-al doilea roman, Miere, tot la Editura Polirom, distins cu premiul „Tînărul prozator al anului 2017”. Fragmente din romanele sale au fost traduse în limbile maghiară, turcă, italiană, franceză, spaniolă şi engleză.

1

În care Căluşarul Ilfovului confiscă un joc-pasiune şi efectuează zborul de inspecţie prin fermă

Din şoseaua naţională ce vine de la Bucureşti se desprinde un drum judeţean ce trece prin resturile codrului Vlăsiei şi străbate satele de pe malul Snagovului. Maşina intră pe drumul judeţean. Drona o urmăreşte. De sus, Dacia seamănă cu un gândăcel. Ataşată sub carcasa dronei, camera filmează întregul traseu al autoturismului: Vlădiceasca, Ciofliceni, Ghermăneşti, Snagov. Maşina dispare pentru o clipă într-o pădure de fagi tineri. Reapare în cadru pe şoseaua din Gruiu. Încetineşte. Drona îşi sincronizează viteza zborului după cea a Daciei şi coboară la câţiva metri de caroseria acesteia. Pe capotă, într-un pătrat cu latura de un metru, este inscripţionată cifra „6“. Conturul cifrei este umplut cu motive tradiţionale. Camera se roteşte stânga-dreapta. Filmează tot. Drona îşi reflectă forma de arahnidă în tabla maşinii de dedesubt. Elicele se învârtesc repede-repede.

Satul parcă e mort. Bătăturile goale şi arse de căldură. Vântul nu adie. Uscăciune. Unul din cele 16 motoraşe se opreşte. Canicula îi activează sistemul de autorăcire şi în scurt timp elicea este repornită. Dacia înaintează prin sat. Drona a coborât la numai un metru deasupra capotei. Camera filmează gardurile din lemn băiţuit, curţile, casele şi coteţele. Ici-colo, pe podişti, sunt parcate alte Dacii. Maşinile au inscripţionate pe caroserie cifra „1“ sau cifra „2“. Rar apare în cadru câte o Dacie cu cifra „3“ pe capotă. Pe băncuţele din faţa porţilor nu e nimeni. Şanţurile sunt pline de corcoduşe coapte, căzute din pomi. Niciun om. Nicio suflare. Satul se termină şi Dacia face o întoarcere din trei mişcări. Drona o aşteaptă şi se întorc pe traseul pe care au venit, însă mult mai încet. Se opresc în faţa unei porţi. Linişte de vară. În fundul curţii, după colţul casei pare să fi crescut un nuc tânăr. Drona îl filmează. După câteva secunde pornesc din nou. Zgomotul microelicelor se completează cu zumzetul cicorilor ascunse prin iarba înaltă din şanţuri. Deodată, un pui de râs traversează în fugă şoseaua şi se pierde în trifoiul dintr-o livadă de meri. Camera dronei surprinde momentul şi focalizează pe urechile animalului. Puiul de râs se opreşte, priveşte fix în cameră şi apoi fuge. Drona se desprinde de maşină şi porneşte în urmărirea micii feline. Puiul de râs face zigzaguri prin trifoi, e speriat. Drona îi urmăreşte fiecare mişcare şi coboară la rasul ierbii. Când ajunge deasupra animalului, face o răsturnare scurtă. Zboară pe spate şi elicele retează din calea lor trifoiul. Încolţeşte râsul sub un măr. Se lasă jos. Un mieunat agresiv sperie un stol de grauri care-şi iau zborul de pe crengile mărului. La baza pomului e freamăt mare, sar smocuri de blană şi fire de trifoi pătate cu sânge. Zgomotul elicelor se amplifică, par să întâmpine rezistenţă. Mieunatul se stinge. Sunetul ca de blender devine din ce în ce mai ascuţit. Drona se ridică şi se întoarce spre maşină. În urma ei, la baza pomului, rămâne un decupaj însângerat – un culcuş de trifoi retezat, plin de cărnuri şi fâşii de blană tocate mărunt. Ajunsă din nou deasupra maşinii, îşi reia traseul dictat de direcţia şi viteza Daciei. Pornesc. Dispozitivul se roteşte şi se fixează pe axul drumului. Imaginea satului ocupă din nou lentila în care se reflectă casele cu prispă, porumbarele şi şurile. Prin curţi, doar găinile par să aibă viaţă. La auzul elicelor dronei, câinii din bătături îşi ridică agale boturile, amuşină preţ de o secundă şi se culcă la loc. Aerul frige. Maşina şi drona se opresc în faţa magazinului mixt din centrul satului.

Aici e zarvă. Primii oameni surprinşi de cameră îşi împart pumni. Drona se depărtează de maşină şi cadrează pe cei doi bărbaţi astfel încât bătaia să se desfăşoare simetric între două umbrele de pe terasă. Bărbaţii au feţele pline de sânge. Unul dintre ei are cămaşa ruptă. Răcnesc. Se înjură. Îşi iau avânt. Se lovesc cu pumnii. Un bătrân iese din bodegă cu o bere în mână, trece pe lângă cei doi, pune berea pe un pervaz, îşi încleştează mâinile pe o masă de plastic, o ridică deasupra capului şi o izbeşte de altă masă. Mesele se rup, picioarele de plastic sar în lături. Bătrânul mai ia o masă şi o izbeşte de rămăşiţele primelor două. Ţăndări de plastic sar pretutindeni. Continuă să lovească cu piciorul în mesele rupte. Sare pe ele, înjură, le scuipă. Cei doi bărbaţi nu-l bagă în seamă. Îşi văd de bătaia lor la câţiva metri de el. Continuă să-şi împartă pumni. Unul dintre ei – cel cu mustaţă şi cămaşa ruptă – o ia la fugă, trece prin faţa Daciei, traversează şoseaua, rupe o şipcă dintr-un gard, revine pe terasa barului şi-şi loveşte adversarul cu putere. Şipca se rupe pe spinarea celui lovit. Bărbatul cade în patru labe. Mugeşte ca un taur. Scuipă sânge. Horcăie. Când cel cu cămaşa ruptă se apropie din nou cu restul de şipcă ridicat deasupra capului, portiera Daciei se deschide. Cei doi amuţesc. Gâfâie şi privesc împietriţi spre maşină.

În faţa lor se dă jos un bărbat în floarea vârstei. Are o burtă mare, pieptul lat şi mâini groase, puternice. Ţine în mână o servietă. E încălţat cu opinci din piele de râs. Dimiile au croială largă şi sunt băgate în şosetele tricotate, bogat ornamentate. Iţarii din poliester i se mulează pe muşchii picioarelor scurte şi butucănoase. Gambele îi sunt la fel de late precum coapsele. Deasupra gleznelor zornăie câte o pereche de clopoţei din aur. Brâul ce-i strânge cămaşa e înţesat de viaţă-baterii, ca nişte cartuşe. Broderia cămăşii are în dreptul pieptului un mare X roşu. Banda X-ului e plină de motive tradiţionale româneşti. Poartă o pălărie de fetru pe al cărei bor sunt prinse mărgele semitransparente. Mărgelele se bălăngăne jucăuş unele în altele.

Drona, ce până atunci filmase totul de la o înălţime de câţiva metri, coboară şi înţepeneşte la un metru deasupra bărbatului. Pare o a doua pălărie ce-i levitează deasupra creştetului. La intervale regulate, de sub cele 16 elice ţâşnesc mici jeturi de vapori de apă ce răcoresc aerul celui de dedesubt. Bărbaţii privesc înmărmuriţi la dronă, la burta rotundă a bărbatului şi la portiera Daciei. Mustăciosul îl ajută pe cel de jos să se ridice. Stau drepţi unul lângă altul şi privesc fix în camera dronei. Încep să zâmbească.

— Bine aţi venit, domnule Căluşar! zise unul dintre ei cu ochii la cameră.

— Credeam că veniţi abia mâine, completă celălalt.

— Mama voastră! Numele, nivelul de stres! porunci Căluşarul.

— Nelu. Porcar. Nivelul 2, zise cel cu cămaşa ruptă.

— Gică. Porcar. Nivelul 3, zise celălalt.

Căluşarul întoarse capul spre bătrânul care nu-i băga în seamă şi continua să sară pe mesele de plastic. Le înjura, le drăcuia, le scuipa.

— El? întrebă Căluşarul.

— Pe moş îl cheamă Milică. Porcar. Nivelul 4. A avut azi-dimineaţă un Tremur, zise Nelu şi făcu cu ochiul spre camera de sub dronă.

Apoi zâmbi.

— Cinste lui! strigă Căluşarul sorbindu-l din ochi pe bătrân.

— Cinste lui!

— Cinste lui!

— Voi? De ce nu sunteţi la fermă? E miezul zilei. Fir-aţi ai… Control! porunci Căluşarul. Tu primul!

Nelu făcu un pas în faţă. Căluşarul îşi puse servieta pe capota maşinii. O deschise şi scoase dinăuntru un borcănel cu bariu pe care i-l întinse lui Nelu. Bărbatul desfiletă capacul şi bău tot conţinutul. Drona se apropie de Nelu şi îi scană gâtul. Căluşarul urmări pe holofon traseul bariului care înainta cu greu spre stomac din cauza spasmelor esofagiene.

— Bun. Cinste ţie, zise Căluşarul. Acum tu!

Nelu făcu un pas în spate. Gică făcu un pas înainte. Îşi suflecă o mânecă şi întinse mâna stângă în faţă, cu palma în sus. Drona îi coborî deasupra antebraţului. Un braţ robotizat se desprinse din carcasa de plastic-uşor-ca-aerul. Braţul se termina cu un ac. Acul îl înţepă în venă, trase sângele necesar analizei şi se retrase în carcasă. Căluşarul controlă rezultatul afişat pe ecranul holofonului: colesterol 350, glicemie 300, cortizol 50. Nu mai citi restul.

— Cinste ţie! zise Căluşarul şi îşi îndesă holofonul în brâu.

Gică făcu un pas în spate, îşi ţuguie buzele şi trimise un pupic invizibil către camera dronei. După ce trase pe nări jetul proaspăt de vapori coborât de sub elice, Căluşarul continuă:

— Motivul descărcării-unul-pe-altul?

— Un joc-pasiune, domnule Căluşar, zise Nelu.

— Pentru adulţi?

— Pentru adulţi.

— Prezentaţi-l, ordonă Căluşarul.

Nelu scoase din buzunarul iţarilor pătaţi de bălegar o casetă din lemn. I-o întinse. Căluşarul o cântări în palmă şi îi citi titlul serigrafiat în carcasă: Glasul Iubirii. Ridică ochii spre cei doi. Nelu şi Gică se fâstâciră. Îşi lăsară privirile în jos.

— Să vă fie ruşine! Fir-aţi ai drecu’, le zise Căluşarul. Pedeapsă: două zile fără acces la MioReţea!

— Două zile? se miră Gicu şi avu o cădere de calciu ce-i tremură bărbia.

— Trei. Văd că ai gura mare, porcar, îi zise Căluşarul. Gata! La fermă! Fir-aţi ai…

— Cinste Vătafului! strigă Nelu.

— Mândru! strigă Gică.

— Mândru! închise Căluşarul şi se lovi de două ori scurt cu pumnul în piept.

Gică şi Nelu se îndepărtară pe şosea. Fugeau unul pe o parte, unul pe cealaltă. Părea că s-au luat la întrecere. Plânsetele lor se auziră până departe, spre livada de meri. Căluşarul intră în magazinul mixt. Drona îl urmă. Se opri în faţa tonomatului de jocuri pentru adulţi. Inspectă pe rând casetă cu casetă: Hora fetelor, Papar Uda, Ardeleana Bănăţeană, Drăgăicuţa, Jocul de doi, Glasul Iubirii. Apăsă cu degetul mare pe ecranul amprentarului-plată. Tonomatul scoase un ţiuit şi Glasul Iubirii căzu în cuva aparatului. Căluşarul o ridică şi se duse la tejgheaua vânzătorului, care era conectat la MioReţea. Bătu cu carcasa de lemn în tejghea. Vânzătorul tresări, îşi ridică palma de pe ecranul holofonului şi înlemni când îl văzu pe Căluşar.

— Cinste Vătafului! Mândru că…

— Ce-i cu asta? îl întrerupse Căluşarul şi continuă să ciocănească cu carcasa în tejghea. Alo, ce-i cu asta? repetă el.

— Un joc-pasiune.

— Asta văd şi eu. Întrebarea unu: ce caută un joc-pasiune pentru cetăţeni-nivelul-cinci într-un sat de porcari? Întrebarea doi: care este nivelul maxim de stres atins de un porcar?

— Mândrii noştri porcari sunt cetăţeni de nivelul 1, 2 şi 3. Avem un singur porcar cu nivel de stres 4, zise vânzătorul şi i-l arătă din cap pe bătrânul de afară. Nea Milică îl cheamă. Tocmai se descarcă. Îl vedeţi?

— Cinste lui! replică energic Căluşarul, privindu-l pe nea Milică prin geam.

— Cinste lui! tresări vânzătorul.

— Jocul-pasiune? continuă Căluşarul să bată cu carcasa în tejghea.

— Nu ştiu nimic.

— L-am scos din aparatul de acolo. Au fost două, se pare…

— Nu ştiu nimic. Contrabandă. Înscenare! Înscenare!

Căluşarul dădu din mână a lehamite şi îşi vârî şi cea de-a doua casetă în brâu.

— Pedeapsă: o oră fără acces la MioReţea, conchise el şi ieşi din magazin.

Pe terasa din faţă, nea Milică obosise de la atâta lovit grămada de plastic. Stătea acum în fund şi răsufla greoi. Ochii încercănaţi îi avea plini de lacrimi. Carnea tremura pe el. Se descărcase. Întâlni privirea blândă a Căluşarului.

— Să-ţi fie de bine, brav porcar!

— Mândru! tresări bătrânul şi privirea i se însenină.

Căluşarul se urcă în Dacie. Uşa se închise. Maşina porni. Drona zbură şi ea. Dacia ieşi din sat şi făcu stânga pe un drum prăfuit. Lanurile de porumb se întindeau cât cuprinde. Roţile Daciei ridicau praful în aer şi-l aşezau pe frunzele cocenilor. Miile de cicori cântau ascunse prin bălării. Nicio pasăre pe cer. Zăpuşeală. Zidurile fermei apărură în scurt timp. Plasate pe malul stâng al Ialomiţei, pavilioanele, hotelul, dispensarul şi cele şase şoproane îşi profilau pereţii prin ochiurile gardului electrificat. La fiecare colţ al gardului era construit un foişor de observare. Dacia opri în faţa marilor porţi. Căluşarul se dădu jos. Drona se apropie de pălăria sa şi pulveriză vapori. Căluşarul trase pe nas mirosul de bălegar ce răzbătea dinspre fermă. Ochii i se umeziră. Zâmbi.

— Ţurai, tu! zise el şi îşi dădu jos pălăria.

În secunda următoare, drona coborî şi i se fixă pe creştetul capului. O cicatrice cheloidă îi înconjura ca o bandană fruntea şi dispărea în spatele urechilor, ca tăietura unui capac de pepene. Din carcasă ieşiră două bretele metalice. Bretelele i se strecurară pe la subraţ şi se împletiră în cruce în dreptul pieptului. Odată fixate, zgomotul elicelor deveni mai puternic. Cele 16 motoraşe îşi cuplară forţajul. Tălpile i se desprinseră de pe drumul prăfuit şi Căluşarul fu înălţat.

Îşi începu zborul de inspecţie.

În înălţarea sa, Căluşarul trecu prin dreptul unui foişor. Pândarul din post înclină ceremonios capul. O briză venită de pe malurile Ialomiţei îi trecu prin iţari şi-i zvântă picioarele încinse de caniculă. Aerul curgea rapid pe lângă el şi-l răcorea. Îi plăcea. Râuri de transpiraţie fierbinte ce deveneau acum reci. Drona îl ridică la câteva sute de metri altitudine şi se opri. Cu cele 16 elice învârtindu-se repede-repede deasupra capului, Căluşarul încremenise în văzduh asemenea unui bondar ce zboară la punct fix. Privi un timp spre ferma de sub opincile sale, îşi scoase din brâu o pereche de ochelari etanşi, şi-i puse la ochi şi trase un chiuit puternic. În acel moment, drona îşi înclină elicele spre pământ şi-l purtă pe Căluşar într-o coborâre rapidă.

Primii care auziră chiotul Căluşarului fură cei din personalul medical al dispensarului. Medicii veterinari, asistentele şi laboranţii se ridicară din posturile lor, îşi desprinseră ochii din microscoape, lăsară eprubetele pe mesele de lucru şi deschiseră larg geamurile pavilionului medical. Căluşarul trecu în zbor prin dreptul ultimului etaj şi chiotul lui răsună prin toate saloanele septice. Personalul medical din dreptul geamurilor se puse pe chiuit şi începu să plesnească din degete. Ajuns în dreptul hotelului, Căluşarul îl înconjură în spirală de câteva ori. Silueta sa trecea şi reapărea rapid prin dreptul ferestrelor pe care vizitatorii le deschideau una câte una şi-i răspundeau la chiot cu chiot. Coborî la câţiva metri şi-şi continuă zborul pe deasupra aleii principale. De o parte şi de alta a aleii erau dispuse cele şase mari şoproane. În capătul aleii, de pe porţile tunelului subteran, tocmai suise un vagonet plin cu purcei. Porcarii îi ridicau de subţiori şi îi duceau spre coteţele recent pregătite. Mirosul de bălegar îl ameţi pe Căluşar şi îi smulse un râset subţire, ca de copil. Parcurse de câteva ori aleea principală într-un zbor sinusoidal, cu multe suişuri si coborâşuri. Literele volumetrice montate deasupra marilor porţi îi apăreau şi dispăreau din câmpul vederii îngreunate. Îşi scoase ochelarii şi îi inspectă: pelicula de mâzgă neagră ce începuse să-i obtureze vederea era alcătuită dintr-un strat gros de muşte strivite. Aruncă ochelarii etanşi în grămada de bălegar din faţa şopronului „R“. Drona reduse viteza, coborî şi-l introduse pe Căluşar în interiorul şopronului „R“.

Miile de porci-rinichi îşi ridicară râturile murdare de lături. Porcarii din faţa coteţelor se îndreptară de spate şi începură să chiuie şi să plesnească din degete. Câţiva se prinseră într-o horă. Căluşarul străbătu în limită de viteză culoarul central, aleile şi şirurile laterale, oferind binecuvântare cu mâinile depărtate de trup. Ajunse în capătul şopronului şi se întoarse. Când silueta sa levitând trecea prin dreptul lor, porcii se speriau preţ de o secundă, se dădeau puţin în spate, grohăiau şi reveneau imediat la troacă. Repetă acelaşi ritual, intrând şi ieşind în zbor din şoproanele porcilor-pancreas, porcilor-ficat, porcilor-plămâni şi porcilor-inimă. Ajuns în şopronul porcilor-creier, strigă:

— Hop ş-aşa!

Drona îşi reduse imediat viteza şi îl aşeză uşor pe pavelele de ardezie ale culoarului central. Chingile se retraseră cu blândeţe în carcasa de plastic-uşor-ca-aerul care se desprinse de pe capul Căluşarului şi-şi continuă zborul deasupra creştetului său. Porcarii îşi reluară lucrul, sârguincioşi. Căluşarul se îndreptă către fundul şopronului. Clopoţeii de aur îi zornăiau la fiecare pas. Bâzâitul miliardelor de muşte acoperea zgomotul elicelor dronei ce plana deasupra lui. De pe culoarul nr. 1 făcu dreapta pe aleea nr. 9, apoi din nou dreapta pe şirul nr. 8 şi se opri în faţa coteţului cu nr. 4. În faţa coteţului erau depuse zeci de coroane de flori ce se rezemau într-un strat gros pe porţile din lemn sculptat. Înăuntru: paie, o troacă goală şi cam atât. Mirosul dulce-amărui al trandafirilor putrezi se amesteca cu cel iute al bălegarului. Căluşarul îngenunche, îşi atinse cu două degete cicatricea de pe cap şi începu să plângă. Sughiţa şi lacrimi grele îi alunecau pe fălcile mari. Când îşi veni în fire, scoase holofonul din brâu, şi-l apropie de buze şi şopti:

— Botez. Diseară. Ploaia sfântă.

2

În care Diaconul propovăduieşte din apele Ialomiţei şi Căluşarul aduce ploaia sfântă

Ne-am adunat astăzi în albia acestui râu, dragii mei, cu inima plină de slava cerească ce s-a pogorât asupra micului nostru sătuc de pe malul Ialomiţei, unde Bunul Dumnezeu l-a trimis ca un făcut din legiunile sale de arhangheli pe păzitorul nostru, purtătorul Nimbului pedepsitor şi iertător, glasul, mâna dreaptă a Vătafului şi protectorul întru toate cele sfinte, Căluşarul Ilfovului, care prin chiotul străbunilor noştri aduce pace şi bucurie în inimile enoriaşilor Preasfintei Biserici a Gruiului şi a Marii Biserici. Cinste lui! Cinste lui! Cinste celui pe aripile căruia cântă datinile strămoşeşti şi învăţăturile bunilor bătrâni. Slăvite fie datinile noastre româneşti şi fie ca opinca să strivească şerpii ce colcăie ascunşi în pământul străbunilor. Căci marea învăţătură se transmite din taică în fiu şi din mumă în fiică, prin datini şi doine, şi niciun vânt străin acestor meleaguri n-o să împrăştie obiceiurile noastre reînviate de Vătaf. Nicio sabie străină nu va avea ascuţişul în stare să ne străpungă cămăşile înnodate la piept şi nicio apă din afara graniţelor nu va reuşi să stingă focul inimii române. Mândru! Mândru! Mândru! Dragi porcari, iată modelul nostru, carele s-a ridicat şi nu s-a mai oprit întru înălţare, ciuliţi urechile şi primiţi şi anul acesta învăţătura devenirii Căluşarului. Căci el e unul dintre cei ce s-au ridicat din sfântul bălegar prin Cearcăne, Neputinţa Înghiţirii şi Sângele Slăbit ce curge şi prin venele voastre de bravi porcari gruieni, a continuat prin Tremur şi mâinile din jur l-au primit în îmbrăţişarea lor şi mâini pe umeri şi alte mâini pe umeri s-au întâlnit în veşnica primire a marelui Tremur ce a scuturat în acea zi prin el pre toţi porcarii din şoproanele Ilfovului, căci nimeni nu mai văzuse sau pomenise Tremur între cei de jos, căci numai la Cearcăne, Neputinţa Înghiţirii şi Sângele Slăbit se opriseră înaintaşii săi, dar iată că omul nostru, bunul nostru, părintele nostru îşi continuă munca istovitoare sub şoproane şi curăţă coteţ după coteţ, hrăneşte porc după porc, cară tone de bălegar, adoarme în picioare şi se deşteaptă înainte de zgomotul sirenei. An după an după an. Tremurului i-a urmat Marea Frică, ce se întâmplă numai în oraşe, la cetăţeni de rang înalt, şi după Marea Frică a urmat Leşinul. Leşinul, blânzi porcari! Leşinul! Căzut-a bunul nostru şi făcutu-s-a unul cu bălegarul cum ne vom face şi noi astăzi, căci din pământ am fost făcuţi şi în pământ ne vom afla sfârşitul. Şi mulţi porcari s-au strâns atunci în juru-i şi multe cruci au fost închinate către cel căzut şi atunci opritu-s-au cu toţii din sfânta muncă, români din toate satele şi oraşele ţărişoarei noastre s-au oprit şi au văzut porcarul strivit de muncă-n bălegar şi-au început a cânta cu voci de îngeri Sfânta Doină, iar murmurul întregii ţări ajuns-a la urechile Vătafului. Cinste Lui! Cinste celui ce a ridicat capul din pământ şi a privit cu ură la duşmanii de peste Dunăre, Prut şi Tisa. Cinste celui ce a respins hoardele musulmane. Cinste celui ce ne-a redat bucuria, mândria şi cinstea de a fi români. Cinste celui ce a dat foc la preşuri, căci nicio gheată înnoroită nu va mai şterge cămaşa noastră. Mândru! Căci Vătaful are ochi şi priveşte şi la gard, şi-n bătătură. Aşa văzutu-l-a pe bunul nostru, căzut în truda muncii sale, şi mâna lui s-a-ntins şi aşezatu-l-a la dreapta lui, în ceata Căluşarilor care veghează zi şi noapte asupra judeţelor noastre. Şi bun a fost şi este Căluşarul Ilfovului cu noi. Şi rău a fost şi este cu neghina Cuiburilor de Iele! Foc în Cuiburi! Foc în Cuiburi! Căci cine nu simte măcar Cearcănele şi Neputinţa Înghiţirii, acela nu e demn, şi-n Cuib de Iele îi zboară mintea, căci Necuratul stă ascuns în lene şi-n somnul lung şi-n gheara de râs şi-n balele Melcilor! Arză-l-ar focul! Ptiu, ptiu, ptiu! Nimbul Căluşarului să toace lenea şi somnul lung şi gheara de râs ce stau ascunse-n Cuiburile cele rele şi-ntunecă minţile şi otrăveşte inimile mândrilor români. Căci în blândele porcine creşte sănătatea acestui neam trezit de Vătaf din somnul veacurilor. Şi viaţă lungă şi sănătoasă ca a noastră nu încolţeşte pe alte meleaguri. Căci porcii noştri sunt binecuvântaţi de Cel de Sus. Şi numai în ei dospeşte viaţa cea adevărată. Numai cu ei înfrângem moartea. Trăim ca să muncim! Şi muncim ca să trăim! Munciţi cu braţele sau cu mintea, istoviţi-vă, lăsaţi sudoarea să se scurgă pe tâmple şi veţi vedea că acolo unde picură va creşte în timp o floare. Şi viaţă lungă, de brav român, v-aşteaptă. Mândru!

Mândru! rostiră în cor sătenii şi aşteptară semnul Căluşarului. Stăteau cu toţii în Ialomiţă. Apa le venea până la brâu. Sute de bărbaţi şi femei încremeniseră în albia râului, ascultând învăţătura Diaconului, ce urma să fie dublată în difuzoarele vorbitoarelor. Cupluri şi cupluri îmbrăţişate sau ţinându-se de mână. Aşteptau. Apa rece curgea uşor din amonte, ocolea oamenii îmbrăţişaţi şi făcea câteva turbioane în spatele lor. Bărbaţii şi femeile păreau nişte statui cu postamentele turnate în nisipul de pe fundul apei. Ultimele raze ale soarelui se reflectau spectral prin mărăcinişul crescut în pereţii de argilă. Malurile abrupte şi sfărâmicioase păreau făcute din ceară şi sutele de cuiburi de grauri împânzeau ca nişte urme de gloanţe pereţii canionului de lut. Ialomiţa curgea lin şi orăcăitul broaştelor se înteţea odată cu lăsatul serii. Umbra Căluşarului pâlpâia într-un şuvoi rapid. Apa îi venea până la piept. Diaconul, la stânga lui. Sutana i se întindea în faţă şi dansa ca o algă fosforescentă pe luciul apei. Drona filma totul de sus. Din lanurile de porumb cobora acum în defileu mirosul de praf şi frunze încinse de soare. Greierii se porniră să cânte. Căluşarul trase aer în piept şi strigă cât îl ţineau plămânii:

— Văleleu!

— Văleu, văleleu! strigară la unison gruienii.

— Văleu! urlă Căluşarul.

— Văleleu, văleu, văleleu! izbucniră sutele de voci.

Deodată, o detunătură puternică se auzi din amonte. În scurt timp, un val de apă rece mătură albia şi le trecu peste cap. Apoi Ialomiţa îşi reluă cursul molcom de până atunci. Vrăbiile ce-şi făcuseră cuiburi în malurile verticale ale râului îşi luară zborul. Broaştele amuţiră. La fel şi greierii. Linişte. Gruienii simţiră cum apa devine din ce în ce mai călduţă. Şuvoiul îşi înteţi curgerea. Nivelul crescu.

Din susul râului cobora acum bălegarul. Torentul de rahat se amestecase cu apa Ialomiţei şi se înmuiase într-o pastă călduţă. Clipocitul apei ce-şi cobora agresiv mâzga din amonte se intensifică. În scurt timp, zeama fierbinte îi lovi în plin. Unele femei fură luate pe sus, însă braţele vânjoase ale porcarilor le prinseră şi le strânseră la piept. Paiele şi iarba nedigerată pluteau pe valurile maronii şi-i înţepau pe oameni în pielea udă. Apele se învolburară şi înnoroiala jegoasă se urcă în şuvoaie şi pătă argila uscată a pereţilor abrupţi. Bucăţi de fecale înmuiate, căcăreze împietrite şi uruială împuţită veneau amestecate într-o zoaie ce-şi lovea clăbucii tulburi de piepturile, gâturile şi feţele celor din râu. Oamenii simţeau resturile digerate cum li se strecoară pe la subraţ, se storcoşesc printre picioare şi sunt purtate mai departe. Câţiva începură să vomite. Albia râului se umplu de muştele coborâte din mărăcinişul malurilor. Insectele aterizau pe suprafaţa torentului în zonele unde viitura cleioasă se domolea şi plutea în ochiuri liniştite. Adevărate insuliţe de bălegar plutitor, invadate de mii de muscoaie şi tăuni verzulii, alunecau în avalul Ialomiţei. Căluşarul îşi dădu drumul pe spate, în plută. De pe burta lui bombată şi păroasă se scurgeau firişoare de rahat. Buricul îi era plin de boabe de porumb înnăclăit. Trecea ca o geamandură masivă printre familiile unsuroase. Când se lovea de câte un cuplu îmbrăţişat, Căluşarul se ridica în picioare, îi strângea cu putere în braţele lui masive, îi pupa apăsat pe obrajii murdari şi se lansa mai departe. Viitura cleioasă îl izbi de toate familiile din sat. Era încordat şi părea gata să explodeze. Rânjea, urla şi chiuia ca un apucat. Dispărea aici şi apărea în aval, ca un broscoi ce-şi bulbucă ochii la suprafaţa bălţii, apoi sărea, făcea tumbe şi-i împroşca pe cei din jur cu lăturile ieşite din intestinele porcilor. Era fericit. După ce îşi primeau îmbrăţişarea alunecoasă a Căluşarului, bărbaţii şi femeile ieşeau pe malul râului, smulgeau izmă sălbatică şi se ştergeau la ochi cu legăturile mentolate. Ascunse sub zoaiele pământii de pe feţe, cearcănele păreau să aibă aceeaşi nuanţă cu rahatul porcilor. Toţi aveau cearcăne. Sute de ochi încercănaţi priveau de pe malul de argilă la Căluşarul care rămăsese acum singur în albia râului şi se bălăcea la apă mică. Torentul trecuse şi scursurile animalelor se diluaseră, lăsând în urmă un clăbuc murdar. Căluşarul aduna clăbucul, se spăla cu el la subraţ, îşi freca scalpul şi-l îndesa cu degetele butucănoase în urechi. Când Ialomiţa dădu primele semne de curăţire, Căluşarul ieşi şi se alătură procesiunii ce începuse să urce malul.

Sătenii mergeau într-un şir lung pe drumul prăfuit ce străbătea un lan de porumb. Toată lumea tăcea. Zoaiele ce se scurgeau de pe ei picurau în praful fin de pe jos. Lăsau în urma lor dâre umede. Un nor de musculiţe plana deasupra procesiunii. La fel şi drona. Din când în când, femeile se desprindeau din marşul tăcut, intrau în lan, rupeau câte o tulpină de porumb şi reveneau lângă bărbaţii lor. Căluşarul mergea la câţiva metri în spatele cetei. Găsise pe marginea drumului un par. Şi-l aşezase pe umeri, prin spatele cefei. Îşi sprijinea mâinile pe par şi fluiera fericit o doină. Soarele ce stătea să apună în faţă îi arunca în urmă o umbră lungă sub formă de cruce. Departe, peste câmp, din direcţia de unde se auzise mai devreme detunătura, se întrezăreau siluetele clădirilor din fermă. Bâzâitul milioanelor de muşte ocupă tot fundalul sonor şi acoperi doina Căluşarului. Răcoarea venită dintre cocenii lanului le zvântă crustele de pe frunţile înnămolite. În scurt timp, sătenii intrară în sat. Străbătură şoseaua principală lipăind cu tălpile prăfuite pe asfaltul încins de soarele zilei. Buruienile şi ierbăraia îşi ridicau din şanţuri răcoarea amară a serii. Procesiunea de oameni pământii făcu dreapta pe lângă magazinul universal şi ajunse în faţa bisericii. Urcară dealul cimitirului. Mormintele erau năpădite de pirul căţărător ce-şi împletea cârceii în jurul crucilor şubrede. Din pinii înalţi ce flancau aleea principală cântau cucuvelele. Un miros dulceag, de lemn putred, se ridica dintre sutele de cruci strâmbe şi pline de cari. Când ajunseră în faţa bisericii, îşi făcură cruci-rotunde, o ocoliră şi intrară în cimitirul din spate. Răsărise luna.

Aici, oamenii se risipiră printre crucile-rotunde din marmură. Se puseră pe aprins lumânări. În curând, cimitirul se împânzi de luminiţele micilor flăcări ce dezvăluiră pozele ovale prinse pe cruci. Fotografiile înfăţişau femei sau bărbaţi lângă porci. Astfel, după ce nevasta sa aşeză o tulpină de porumb la baza crucii, un sătean se apropie şi îşi sprijini mâna pe cantul circular de marmură. Ochii i se umeziră. Fotografia îl înfăţişa pe el, în picioare, îmbrăcat în haine de sărbătoare, cu cămaşa încheiată până la gât. Palma dreaptă îi odihnea pe spatele unui porc ce mânca dintr-o troacă. Deşi avea râtul înfundat în troacă, fotograful reuşise să surprindă ochii animalului ce privea fix în aparat. Sub poză nu era trecut niciun nume. Doar un interval de şase ani. Lumânarea ce pâlpâia sub cruce îi dezvălui trăsăturile bărbatului şi Căluşarul îl recunoscu pe Gică, porcarul bătut în faţa lui în acea dimineaţă. Se apropie de acesta şi îl mângâie părinteşte pe spate, acolo unde-l lovise Nelu. Gică tresări şi, văzându-l pe Căluşar, îşi aplecă fruntea. Căluşarul se ridică pe vârfuri, îl sărută pe creştet şi merse mai departe. Gică sughiţă şi privi către celelalte două cruci din perimetrul mormântului pe care stătea. Crucile nu aveau prinsă nicio fotografie. Privi din nou la poza din faţa sa şi-şi atinse o cicatrice lungă ce se întindea deasupra buricului. Apoi plânse.

Căluşarul îşi continuă traseul printre sătenii ce aşezau la baza crucilor tulpini de porumb. Îl recunoscu şi pe Nelu. Acesta contempla un mormânt pe care erau plantate două cruci. Nicio cruce nu avea poză. Nicio cicatrice nu-i brăzda trupul vânjos, pe care zoaiele se întăriseră într-o crustă subţire. Căluşarul trecu mai departe. În capătul aleii ajunse în faţa unui gărduleţ din aur. Păşi peste gărduleţ. Păşi pe morminte. Se opri în faţa celor şase cruci. Îngenunche. Capetele înnăclăite ale sătenilor se ridicară. Cu toţii îşi întoarseră acum privirile spre mormintele Căluşarului. În fiecare din cele şase poze de pe cele şase cruci, Căluşarul privea cu blândeţe spre obiectiv. La fel şi fiecare dintre cei şase porci. Crucile erau dispuse în semicerc. Căluşarul aprinse lumânările de sub rotundurile de marmură şi flăcările îi dezvăluiră cicatricile din dreptul rinichilor, pancreasului, ficatului, plămânilor şi inimii. Căzu din nou în genunchi. Îşi masă tâmplele acolo unde cicatricea de pe cap dispărea sub implantul de păr castaniu. Ridică privirea spre dronă, care zbura la punct fix, şi rosti:

— Ţiţi, ploaia sfântă!

Drona coborî din cerul plin de stele până la o înălţime de un stat de om. Parcurse aleea dintre morminte şi se opri deasupra unui butoi de plastic. Lângă butoi stătea Diaconul, spălat şi îmbrăcat într-o sutană curată. Diaconul făcu semnul crucii-rotunde deasupra butoiului şi drona se lăsă în jos. Atinse cu carcasa apa sfinţită şi din plasticul-uşor-ca-aerul se desprinse o fâşie de latex ce se scufundă. Latexul începu să se umfle şi apa din butoi să scadă. După câteva secunde, elicele se forţară şi drona se înălţă. Sub ea, precum corpul fusiform al unei gigantice viespi, stătea ataşat un mare balon plin cu apă. Înainte să se înalţe mult deasupra cimitirului, sătenii văzură cum din carcasa de plastic-uşor-ca-aerul sunt eliberate în interiorul balonului mii de ace subţiri şi strălucitoare. Drona dispăru în întunericul nopţii, ridicându-se mai sus, tot mai sus. Doar zgomotul elicelor le aducea celor de jos certitudinea că zboară deasupra lor ascunsă de întunericul nopţii. Şi dintr-odată începu să picure. Stropi mici de agheasmă cădeau din cerul înstelat. Căluşarul şi sătenii îşi ridicară chipurile către lună. Ploaia sfântă se înteţi şi le spălă feţele pătate de bălegar. Preţ de un minut, porcarii şi femeile lor primiră cu braţele deschise stropii limpezi. Crustele de bălegar se înmuiară şi începură să se topească. Rapănul sfărâmicios lăsă locul unor zoaie ce prinseră să se scurgă în râuri tulburi pe sutele de trupuri murdare. Sub perechile de picioare se formară bălţi maronii în care sclipea lumina lunii. Toată lumea era fericită, zâmbea, îşi făcea cruci-rotunde. Un vânt călduţ împrăştie prin cimitir miros de smirnă.

După ce latexul se goli, drona îi dădu drumul şi reveni deasupra creştetului Căluşarului. Bucata de cauciuc transparent se prinse de turla bisericii. Rămase înţepenită într-o cruce-rotundă. Porcarii îşi luară femeile pe după umeri şi se încolonară din nou într-o procesiune. Plecară agale spre casele lor, mulţumiţi şi curaţi. Când Căluşarul trecu şi el pe lângă Diacon, acesta îl întrebă:

— Unde binevoiţi a trage astă-seară?

— Unde o vrea Ăl de Sus, îi răspunse Căluşarul şi îi făcu cu ochiul.

Preotul rânji, trase un chiuit şi plesni din degete. Căluşarul ieşi ultimul pe porţile bisericii. Privi spre centrul satului – acolo unde îşi lăsase Dacia – şi o luă în direcţia opusă, spre islaz. Simţea în părul ud de agheasmă răcoarea nopţii. Din şanţuri se auzeau greierii. Corcoduşele căzute din pomi sclipeau ca nişte limonine în care se înghesuise lumina lunii. Începu să fluiere. De fiecare dată când trecea prin dreptul unei gospodării, cineva ascuns în întunericul nopţii deschidea poarta. Fluieratul Căluşarului deschise multe porţi, însă el nu intră decât pe ultima dinaintea islazului. Femeia închise poarta în urma lui şi îl conduse către camera de oaspeţi. Înainte să păşească pragul casei, Căluşarul lovi cu pumnul în tocul uşii.

— Ţi-am zis să-l schimbi p-ăsta, fă! zise el către femeie, îi trase o palmă la fund şi intră.

Uşa se închise, drona se roti la 90 de grade în plan vertical şi se fixă deasupra tocului, ca o ventuză. Cele 16 elice se opriră. O luminiţă de veghe rămase aprinsă în carcasa de plastic-uşor-ca-aerul. Ledul se aprindea şi se stingea în ritmul secundelor. Din balta islazului, broaştele se puseră pe orăcăit. Se făcuse întuneric.