© 2017 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6936-3

ISBN PDF: 978-973-46-6937-0

ISBN print: 978-973-46-6510-5

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă : © Sander van der Werf/Shutterstock.com

Foto autor : din arhiva personală

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

EMIL IORDACHE (1954-2005) a fost profesor la Catedra de Slavistică a Facultăţii de Litere din cadrul Universităţii „Al.I. Cuza” din Iaşi. A publicat zece cărţi de critică literară, a tradus treizeci de volume (printre care Anna Karenina, Glorie, Doctor Jivago, Idiotul, Suflete moarte, Mantaua) şi a îngrijit numeroase ediţii. La Editura Polirom a publicat: Ghid de conversaţie român-rus (2000, 2005) şi Ghid de conversaţie rus-român (2003).

Notă asupra ediţiei

Romanul Pârtia a fost început pe 13 octombrie 1983; pe atunci, Emil Iordache şi soţia sa, Olga, locuiau în orăşelul Săveni din judeţul Botoşani, el fiind profesor în Bodeasa, un sat aflat la şapte kilometri distanţă. În paralel cu traducerile literare din limba rusă, lucra şi la acest manuscris, făcând din când în când schimb de impresii pe marginea lui cu un prieten, profesor de matematică şi coleg al Olgăi Iordache.

În urma unei întâlniri cu profesorul de matematică, manuscrisul a rămas la acesta din urmă şi, la scurt timp după aceea, familia Iordache s-a mutat în Iaşi. Din motive necunoscute, romanul a fost abandonat, rămânând în biblioteca profesorului de matematică pentru următoarele trei decenii.

Manuscrisul a fost readus la lumină în 2015, când rudele fostului prieten al lui Emil Iordache s-au mutat în Iaşi. La scurt timp după ce s-au instalat aici, i-au restituit Olgăi Iordache romanul, care, după moartea soţului în 2005, îi aparţinea şi despre care aceasta a aflat abia în acel moment.

Manuscrisul este un caiet studenţesc dictando, cu scoarţe negre, scris olograf, cu paginile numerotate de la 1 la 123. La finalul textului nu figurează nici o dată, fiind în schimb menţionată o dată intermediară la începutul părţii a doua (21 decembrie 1983). Pe pagina de titlu este scris de mână: „depus la Ed. «Cartea Românească» (Bucureşti) la 17 aprilie 1984“, însă nu există alte informaţii în acest sens.

Partea I

Un mai răscolitor

1

Se făcea că era noapte şi că el păşea cu băgare de seamă pe drumul pietruit, preocupat ca nu cumva să se împiedice în vreun hop. Ciudat era faptul că în mod obişnuit nu s-ar fi temut de o asemenea întâmplare neprevăzută – cunoştea doar fiecare pietricică de pe drum, fiecare hop îl încercase cu tălpile sale crăpate, nu o dată îşi zdrelise degetele picioarelor de muchiile vreunui bolovan vânăt –, dar acum era stăpânit de o presimţire nelămurită, care îl tulbura întocmai ca dangătul de clopot înaintea unei sărbători. Zgomotul îndepărtat al unei uşi, rostogolindu-i-se până la picioare ca o mărgică rotundă scăpată pe duşumea, îl făcu să tresară. Îşi ridică ochii din pământ şi cuprinse toată preajma cu o privire îngrijorată. Târgul dormea cufundat într-un somn nefiresc de adânc. „Miroase a mort“, îşi spuse el în gând, atât de apăsătoare i se păruse mireasma stătută a salcâmilor în floare. Se opri pentru o clipă, aşa cum nu făcea niciodată ziua, şi privi înainte. Până la fântâna lui Iancu mai erau câţiva paşi şi abia acum îşi dădu seama că are găleata în mână. De ce o fi pornit-o spre fântâna aceea, când până acolo mai trecuse pe lângă două-trei fântâni? Întrebarea aceasta, care era pe cale să-i răsară în minte, se frânse la jumătate, fiindcă zări lângă fântână umbra unui om. Nu părea să fie aplecat deasupra lanţului, nici găleţile nu se zăreau pe marginea ghizdului; omul părea că se uită în oglinda fântânii în care, poate, luna îşi găsise culcuş la ora aceea târzie de noapte.

Cu inima bătându-i speriată, flăcăiandrul îşi drese glasul şi întrebă:

— Care eşti acolo, bre?

Umbra se îndreptă din şale, se dădu puţin într-o parte şi se aşeză pe butucul mâncat de ploi, care de mulţi ani străjuia fântâna.

Flăcăiandrul mai făcu un pas sau doi, strigând iarăşi din mers:

— La ce naiba nu răspunzi, mă? N-ai limbă?

— Vino de-ţi ia apă, mă, şi lasă gura! Vrei să trezeşti toţi câinii?

Auzind glasul lui Iancu Zeidel, stăpânul fântânii, băiatul se linişti şi se apropie. Îşi umplu găleata cu apă, dar nu se putea hotărî să plece aşa, fără să-l întrebe pe evreu ce caută acolo în miez de noapte.

— Gata, ţâcă, ia-ţi găleata şi şterge-o! îi porunci acesta apăsat. Ce te holbezi la mine?

— Mă uit şi eu, ce, nu-i voie?

— Uită-te, mă, că eu am plecat, spuse Iancu Zeidel, ridicându-se de pe buturugă.

Dar nu o porni înspre casă, ci în direcţia opusă, spre bahnă.

„A’ dracului, evreul“, se gândi flăcăiandrul. „Umblă noaptea ca huhurezii, n-are somn. Cine ştie ce afacere mai pune la cale.“

Apoi îşi aminti brusc că Iancu Zeidel era mort de vreun an şi ceva, de când descoperiseră nemţii că punea felinarul în hornul casei pentru a semnaliza, cică, avioanelor. Îl împuşcaseră atunci fără prea multă vorbărie, ca să le fie de exemplu tuturor evreilor din târg.

— Stai, măi omule! strigă cu disperare flăcăiandrul, dar Iancu Zeidel dispăruse cu desăvârşire.

Pe malul râului nu se mai zărea decât silueta strâmbă a salciei pletoase de pe lotul popii, semănând, în bătaia razelor lunii, cu o căpiţă de fân clădită de mâini neîndemânatice de femeie.

2

Răzvan Taica se trezi la o smucitură a autobuzului. Se uită buimac în jur, nevenindu-i să creadă că visase. „Mă ramolesc“, îşi spuse el în gând, „dacă aţipesc la întâmplare şi mă năpădesc visurile astea mai vechi decât mine“. Autobuzul era aproape gol, numai pe scaunele din faţă stăteau câţiva călători privind apatici spre crestele alburii ale dealurilor îndepărtate. Nu era prima dată când pe Răzvan Taica îl vizita fantoma rătăcitoare a lui Iancu Zeidel, protagonistul celei mai bizare morţi din întreaga istorie a târgului S. În orice caz, cu treizeci şi cinci de ani în urmă, când îl întâlnise lângă fântână, Răzvan Taica nu se sfiise să-şi facă cruce, fiind sigur că dăduse ochii cu un strigoi. Nu mai povestise nimănui, pentru că încă de la cincisprezece ani era stăpânit de acea teamă de ridicol care, cenzurându-i fiecare mişcare, fiecare gest, avea să facă din el una dintre persoanele cele mai reţinute şi mai serioase din târgul S., devenit de vreo zece ani oraş. Deşi nu văzuse cu ochii lui scena împuşcării lui Iancu Zeidel, încă de pe atunci credea orbeşte în toate zvonurile care frământau târgul şi îşi clădea din ele o a doua realitate a vieţii, ţinând adică pasul cu lumea şi cu vremea. Tot ca să fie în rând cu ceilalţi, plecase împreună cu alţi băieţi de seama lui ca să înveţe carte. Faptul că de el se prinsese învăţătura mai bine decât de alţii ori că fusese, poate, cel mai norocos dintre toţi flăcăiandrii aceia porniţi să-şi croiască un drum în viaţă nu făcuse decât să-i sporească prestigiul de om serios, temeinic. Abia întors de pe băncile facultăţii, Răzvan Taica se pomenise inspector la Secţia raională de învăţământ, apoi, după desfiinţarea raioanelor, fusese numit director al liceului din S. O singură dată Răzvan Taica fusese în pericol să-şi piardă reputaţia: şi-a construit casa în timp ce se refăcea clădirea liceului, iar gurile rele spuneau că multe materiale de construcţie trecuseră din curtea liceului în cea a lui Taica. Ancheta n-a putut descoperi decât nişte matrapazlâcuri mărunte, fiindcă de pe atunci Răzvan Taica era bun prieten cu Andrei Dulgheruşu, omul care de douăzeci de ani face şi desface totul în S. A fost destituit atunci din funcţia de director, dar, după vreo cinci ani, cu ajutorul aceluiaşi atotputernic şi binevoitor faţă de el tovarăş Dulgheruşu, a ajuns iarăşi director, de data aceasta la şcoala generală din S. Acum se întorcea de la inspectorat, avea în mapă un dosar doldora cu indicaţii şi, în loc să-şi pregătească cuvântarea moralizatoare pe care o ţinea în cancelarie ori de câte ori venea de la inspectorat, îşi simţea gândurile alunecând spre noaptea aceea de pomină de acum treizeci şi cinci de ani, când, poate, fusese martorul unei hotărâri deznădăjduite. Răzvan Taica tăcuse deci, nu suflase nimănui o vorbă despre întâlnirea sa nocturnă cu evreul, dar peste două zile tot el fusese acela care făcuse primul descoperirea aceea cutremurătoare, ce uimise târgul prin caracterul ei absolut inexplicabil şi tragic…

3

„Ca o floare de nufăr…“, îşi termină gândul Răzvan Taica. Aşa plutea în căuşul întunecat al fântânii cămaşa aceea albă, pe care el o recunoscuse fulgerător: era cămaşa lui Iancu Zeidel. De fapt, nu era vorba de o recunoaştere propriu-zisă, cămăşi albe din pânză ţesută în casă purtau mai toţi oamenii din târg, însă el simţise atunci că numai a lui Iancu Zeidel putea fi aceea. Simţise şi fugise departe de locul acela blestemat, pentru că era sigur că evreul s-a aruncat în fântână, că hotărârea o luase în noaptea cu pricina şi că el nu făcuse nimic ca să-l împiedice. Avea presimţirea că a săvârşit cea mai mare ticăloşie din viaţa lui, deşi, stând întins toată ziua sub salcia de pe bahnă, cugetase şi nu-şi găsise nici o vină. De unde putea el să ştie ce are de gând evreul? Şi apoi, îl ştia mort de un an şi mai bine, cum să mai crezi că un om poate muri a doua oară?…

Explicaţia era însă cât se poate de simplă. Evreul nu fusese împuşcat. Hârtiile lipite de nemţi pe garduri aveau scopul să-i înspăimânte pe cei care, într-un fel sau altul, sabotau ocupaţia germană. Pe Iancu Zeidel îl trimiseseră într-un lagăr de concentrare, iar evreul supravieţuise şi se întorsese la casa părintească. Nimeni nu putea şti ce motive avusese să se arunce în fântână. Gospodăria îi rămăsese neatinsă, aşa cum o lăsaseră nemţii, cu geamurile şi uşa bătute în cuie. Putea să-şi reia negoţul şi să trăiască întocmai ca înainte de război, putea să se însoare cu vreo fată din târg, fiindcă era bărbat chipeş şi cu dragoste de muncă. Prin târg prinseră să circule explicaţii una mai fantezistă decât alta, dar nici una nu se lega, nu căpăta coerenţa necesară pentru ca oamenii să închidă definitiv dosarul lui Iancu Zeidel. Să vii acasă, să nu deschizi măcar uşa casei părinteşti sau să baţi în poarta unui vecin şi aşa, netam-nesam, să te arunci cu capul în jos în fântâna săpată de tatăl tău în ziua când te-ai născut – toate aceste fapte păreau într-atât de incredibile şi fără noimă, încât multă vreme oamenii îşi bătură capul căutând un sâmbure de logică în întâmplarea neobişnuită…

Iancu Zeidel nu avea rude în târg, părinţii îi muriseră cu câţiva ani înainte de război, aşa că nu s-a găsit nimeni să-l plângă. La drept vorbind, târgul îl ştia mort de mult, fulminanta lui apariţie nu făcuse decât să trezească nişte amintiri vechi, dar în conştiinţa celor mai mulţi nici nu reînviase cu adevărat. L-au înmormântat într-un colţ al cimitirului evreiesc şi peste câţiva ani nimeni nu-şi mai putea aminti cam pe unde i-ar fi mormântul…

Aşa se face că Răzvan Taica a fost singurul care l-a văzut pe Iancu Zeidel între cele două morţi ale sale, dar nimeni nu a aflat niciodată acest amănunt, de altfel nu cine ştie ce important.