© 2018 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5262-4

ISBN PDF: 978-973-46-5263-1

ISBN print: 978-973-46-7160-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Caspar David Friedrich (1774-1840), Marea de gheaţă (ulei pe pânză, 1823-1824)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

EUGEN URICARU s-a născut în 1946 la Buhuşi. Debutează cu povestiri în revista Ateneu, în 1965. Fondează în 1968, împreună cu Marian Papahagi, revista de cultură Echinox. Debutează editorial în 1974 cu volumul Despre purpură. Între 1971 şi 1989 este redactor la revista Steaua. Din 1990 este redactor-şef adjunct la Luceafărul (seria Laurenţiu Ulici) şi consilier cultural în M.A.E. la Atena şi Roma. Din 1995 este secretar, apoi vicepreşedinte al Uniunii Scriitorilor, iar între 2001 şi 2005, preşedintele acesteia. În prezent este preşedintele COPYRO, organism de gestiune colectivă a drepturilor de autor. A fondat revista de studii Punctul Critic. În anul 2002 a înfiinţat Festivalul Internaţional „Zile şi nopţi de literatură“, Neptun. A publicat 19 volume de proză. A scris două scenarii de film (Rug şi flacără –Marele Premiu la Santa Rem, Stare de fapt – Marele Premiu la San Marino); a tradus din Italo Calvino, Curzio Malaparte, Aleksandr Soljeniţîn. A primit de două ori Premiul pentru proză al Uniunii Scriitorilor şi de două ori Premiul „Ion Creangă” al Academiei Române. Romanele sale au fost traduse în Franţa, Germania, Ungaria, Serbia, Macedonia, China, Vietnam.

Permafrost este pământul veşnic îngheţat care permite ridicarea unei civilizaţii rudimentare în acele părţi ale lumii unde altfel nu s-ar putea construi nimic.

I

Toată lumea s-a ales cu câte ceva de pe urma revoluţiei. Valer Negrea-Negrescu, inginer constructor, detaşat inexplicabil şi pe neaşteptate de câteva luni la mina din Suruleşti, departe nu doar de Bucureşti, dar şi de orice oraş sau măcar orăşel şi de aceea părând că se află în altă lume, Valer Negrea-Negrescu s-a ales cu un bolovan cât un pumn de miner, al naibii de greu. Atât de greu, încât atunci când l-a scos din seiful directorului a trebuit să-l ia cu amândouă mâinile. Seiful fusese spart de cei care intraseră primii în clădirea jalnică, coşcovită de ploaie, a Administraţiei minei. În afară de restaurantul „Letea“, era cea mai arătoasă construcţie din aşezare. De fapt, restaurantul era un fel de bufet sătesc mai măricel, dacă voiai să găseşti pe cineva fără să cauţi prea mult, te duceai acolo, îl găseai fie jos, unde podelele scârţâiau şi miroseau a petrosin, fie la etaj, unde puteai tăia fumul de ţigară cu cuţitul. De fapt, clădirea administraţiei şi restaurantul „Letea“ se chemau aşa de la râul care înconjura Suruleştii, erau cele două obiective care au fost luate cu asalt de grupul gălăgios de revoluţionari.

Sfârşitul lui decembrie fusese neobişnuit de călduros, o mare parte a bărbaţilor ieşiţi în stradă erau doar în cămaşă, iar din această pricină arătau deosebit de romantic. Străbătuseră strada principală, între restaurant şi clădirea administraţiei, de câteva ori, fluturând steaguri tricolore fără stemă ori cu stema decupată. Nu era sigur că văzuseră aşa ceva la televizor pentru că la Suruleşti televizorul nu funcţiona de obicei. Fie din lipsă de semnal, fie din cauza penelor de curent care distrugeau cam treizeci la sută dintre aparatele electrice supuse şocului de revenire a energiei, oamenii se învăţaseră repede cu toate neajunsurile – preferau să ţină aparatele închise. La Suruleşti nu exista niciun atelier de reparat televizoare, iar singurul om care se pricepea să remedieze un circuit electric era chiar el, Valer Negrea-Negrescu, unicul inginer din localitate. Reparase fierul de călcat şi chiar televizorul gazdei sale, şoferul Luntraşu, cel care îl adusese cu camionul în Suruleşti, trecând Letea prin vad, cu apa ajunsă până la baia de ulei a motorului, calm, fumând cu gesturi largi, scoţând rotocoale pe gură, cu un pufăit care părea un mormăit de satisfacţie. Reparase televizorul şi Luntraşu îl recompensase cu două cutii de şuncă presată, chinezeşti, „ajutorul de iarnă“, spusese râzând. Se părea că va avea un festin la masa de Crăciun. Nu era singurul care se gândea la sărbătoarea de Crăciun când totul a fost dat peste cap. Televizoarele au început să meargă şi toată lumea a putut să vadă ce se întâmpla în Studioul 4. Semăna cu filmele ruseşti despre revoluţie pe care inginerul le văzuse în copilărie. Nu apucase să-l vadă pe poetul care aducea cu Maiakovski, care anunţase că „Dumnezeu şi-a întors faţa către români“, dar în toată agitaţia reuşise să-l zărească pe cel care îl dusese la întrevederea în urma căreia a fost trimis la dracu-n praznic, adică la Suruleşti, unde nu avea nimic de făcut, dar nici nu putea să plece, să se întoarcă la Bucureşti. Fusese trimis să închidă gura minei, toate căile de acces, dar pe nimeni nu interesa asta. Oricum, nimeni nu era nebun să intre nesilit acolo. Mina era un loc ameninţător. Nu era şi înspăimântător, deoarece de multă vreme nu mai intrase cineva în galerii. Cândva, în urmă cu treizeci şi ceva de ani, poate chiar patruzeci, de acolo se extrăgeau în fiecare zi tone de pietriş, de bolovani colţuroşi, proveniţi din zeci de explozii controlate, ca la orice mină, dar totul a încetat brusc. În schimb, viaţa la Suruleşti s-a stins încetinel. S-a ajuns la un nivel greu de sesizat de la centru atunci când din localitate au fost retrase pe nesimţite şi comandamentul miliţiei, şi cel al securităţii, când n-a mai fost nevoie de un comitet orăşenesc de partid, când secţia financiară şi poşta au dispărut peste noapte. Practic, Suruleşti mai exista doar pe hartă, hărţile locale şi cele militare, nicidecum pe cele generale sau didactice, iar faptul că nimeni nu intervenise la Direcţia de Drumuri şi Poduri să refacă trecerea peste Letea, ruptă în inundaţiile din 1970, arăta limpede că pe nimeni nu mai interesa acest loc. Doar apariţia lui în vara lui 1989 a mai fost un semn că, totuşi, în hârtiile şefilor, Suruleşti mai exista, nu fusese şters din controale.

Mai era un semn – de două ori pe lună salariile; şoferul Luntraşu trecea Letea şi le aducea la biroul directorului, unde moţăia toată ziua o secretară dotată cu o maşină de scris – când pleca din birou tovarăşa Cheţi, adică Lucreţia, punea lacătul pe maşină, să nu fie folosită în scopuri ilegale şi duşmănoase în absenţa ei. Mai era un telefon la care se putea suna, dar de la care nu puteai chema pe nimeni deoarece nu avea disc. În acel birou, Luntraşu aducea salariul tuturor angajaţilor din Suruleşti, banii erau aşezaţi în plicuri de culori diferite, în funcţie de originea lor, galben de la Centrala Minelor, verde de la Cooperaţie, alb de la Administraţia judeţeană, dar banii lui Valer Negrea-Negrescu nu erau puşi într-un plic. Inginerul îi primea direct acasă, de la gazda lui, seara, în vreme ce Luntraşu se uita la Telejurnal. Nu se obosea să urce până în vârful dealului unde se afla baraca de şantier şi unde inginerul citea tot felul de cărţi la lumina unui bec spânzurat deasupra mesei, nu avea nimic de făcut şi nici nu ar fi avut cu cine să lucreze şi nici materialele necesare unei construcţii, fie ea şi doar un zid de protecţie. Seara, Luntraşu se uita cu toată atenţia la Telejurnal, nu scotea o vorbă, doar ofta – icnea, din când în când, mai ales când crainicul Petre Popescu începea să citească un pomelnic de cifre aiuritoare reprezentând rezultatele campaniei agricole de toamnă. Când se termina Telejurnalul, Luntraşu îi număra banii pe colţul mesei „ăştia-s toţi, ia-i singur – spunea, sunt banii tăi, te plăteşte statul să nu faci nimic! Dacă ai face, nu ţi-ar da un sfanţ“ – mai spunea, exact atunci când punea pe masă o sticlă de „Ceres“, o băutură gălbuie cu un gust vag de whisky. „Hai să bem, dom’ inginer, pentru că am luat-o din banii tăi, cum s-ar zice, faci cinste!“

Făcea cinste de două ori pe lună cu acelaşi fel de băutură, inginerului i se făcea rău peste noapte, uneori vomita, Luntraşu nu avea nimic. În luna decembrie 1989 au băut doar o singură dată. Banii cuveniţi, care se plăteau pe data de 22 a fiecărei luni, n-au mai fost aduşi de şofer, pentru că la Suruleşti s-a petrecut revoluţia. Au fost aduşi odată cu lichidarea din noiembrie, ceea ce te punea serios pe gânduri.

Agitaţia a început pe la ora 11 de dimineaţă, iar până seara, cam când s-a lăsat întunericul total, se terminase, altfel spus, fusese deja devastat sediul Administraţiei minei, iar ambele săli de la „Letea“ gemeau de lume. Responsabilul a adus două televizoare, câte unul în fiecare sală, iar clienţii erau foarte mulţumiţi, mai ales că berea era gratis. Nu şi băuturile tari, doar berea era din partea Frontului. Frontul se constituise chiar acolo pentru că toată lumea interesată era de faţă şi sala era destul de arătoasă. Inginerul Valer Negrea-Negrescu a fost ales în Consiliu. Totul s-a petrecut fulgerător. Luntraşu, care, în loc să se ducă după bani, a rămas pe loc, la revoluţie, parcă ar fi ştiut el ceva, s-a ridicat şi a zis „îl propun pe domnul inginer. Să se ocupe de partea tehnică“. Apoi s-a aşezat încet, în vreme ce toţi ceilalţi au ridicat mâna ori au aprobat cu glas tare: „E bun ingineru’, e de-al nostru“. S-a uitat mirat-întrebător spre şofer. Luntraşu, negru, uscat, cu umeri ascuţiţi, împungând haina, i-a făcut cu ochiul, apoi brusc a devenit serios şi interesat de cum merg lucrurile mai departe.

De fapt, nu era nimic de făcut. În Suruleşti nu fusese până atunci nicio autoritate reală şi nici nu avea cum să fie nici în viitor. Tot ce era cât de cât de valoare la sediul Administraţiei minei fusese luat de grupul de demonstranţi – draperii, scaune, vreo trei fişete de metal, un reşou, multe bibliorafturi, din care hârtiile fuseseră aruncate pe geam, un covor de iută, ceşti de cafea şi două fierbătoare, „ei beau cafea şi nouă de dau nechezol“, se auzise un strigăt care a întărâtat şi mai mult grupul, iar drept urmare, câţiva inşi au reuşit să spargă seiful din camera alăturată biroului directorului. Au fost foarte dezamăgiţi când înăuntru au găsit doar un bolovan întunecat la culoare, destul de colţuros, care nu făcea doi bani. Un pietroi, la ce să te aştepţi de la un pietroi – „e cenuşiu, cum a fost şi viaţa noastră în vremea comuniştilor“, a filozofat cineva, dar nu l-a luat nimeni în seamă. Între revoluţionari nu se afla niciun miner, fie muriseră de mult, fie nu se mai puteau deplasa pe picioarele lor, altfel şi-ar fi dat seama cu ce aveau de-a face atunci când se uitau nedumeriţi la conţinutul seifului. Pietroiul a rămas neatins în cutia de metal căptuşită cu plumb, ca să fie greu de cărat, probabil, până când inginerul Valer Negrea-Negrescu a ajuns şi el pe urmele demonstranţilor în cabinetul directorului. Nu mai fusese niciodată acolo. Nici nu existase vreun motiv ca să ajungă. El nu avea nicio treabă cu funcţionarea minei din Suruleşti. Fusese trimis acolo, pe neaşteptate, cu o misiune precisă – „Dumneata, tovarăşe inginer, te duci acolo şi ridici la gura minei şi pe toate căile de acces în subteran un zid îndeajuns de solid, încât să interzică intrarea oricui în galerii. E o măsură umanitară, înţelegi, u-ma-ni-ta-ră“, repetase şeful cadrelor, tovarăşul Roibu, şi asta a fost prima sa nedumerire privind detaşarea la Suruleşti. „Ce are Roibu cu sarcinile de serviciu? Nici măcar inginer, nici măcar tehnician ori maistru nu e, şi uite că-i dă lui sarcini de serviciu!“

— Te duci şi te apuci de lucru, imediat. Înţelegi, în 24 de ore te prezinţi la Suruleşti şi te apuci de treabă. Hârtiile le trimitem noi după aceea.

După câteva secunde grele de pauză, Roibu a adăugat: „Cu poşta specială! Chiar aşa o să le trimitem, cu poşta specială! Ca să înţelegi tovarăşe inginer că nu e de joacă“.

Înţelesese că nu e o glumă detaşarea asta, dar nu pricepuse dacă era vorba de astuparea galeriilor ori de trimiterea lui la capătul lumii, cât mai departe posibil de Bucureşti.

Ca şi cum i-ar fi ghicit nedumerirea, Roibu a comentat cu o voce joasă, abia auzită: „E o misiune umanitară, tovule, sută la sută umanitară“.

S-a grăbit atunci, în biroul şefului de cadre cu uşă capitonată şi complet fără ferestre, o măsură de siguranţă, desigur, să nu intre cineva pe geam şi să umble la dosare, s-a gândit că îl trimiteau la dracu’ în praznic să salveze viaţa copiilor care s-ar fi putut rătăci prin mină „jucându-se de-a v-aţi ascunselea“ ori viaţa beţivilor din Suruleşti care ar fi umblat pe şapte cărări până s-ar fi pierdut în adâncul galeriilor. Dar Roibu, perspicace ca întotdeauna, l-a adus la realitate:

— Te trimitem acolo ca să nu te dăm afară, cum au de gând unii tovarăşi – şi a ridicat arătătorul mâinii drepte către tavan.

Acolo sus nu mai era nimeni decât acoperişul şi, poate, nişte porumbei. Vara era pe ducă şi porumbeii se înfoiau pe creasta de tablă a clădirii.

— Aha, a făcut el, şi trebuie să vă mulţumesc pentru asta? a adăugat cu o oarecare maliţie.

Roibu l-a privit nedumerit.

— De ce să-mi mulţumeşti mie? Mulţumeşte cui trebuie, că ai neamuri la Ierusalim, altfel nu ştiu ce se alegea. Măi, tovarăşe, ai grijă, chiar dacă ai proptele sus, până la ele te mănâncă ştii tu cine. Se pare că ai gura cam slobodă. Dar nu mai comentez. Te duci la Suruleşti şi cu asta, basta!

Faţa încreţită, părul alb îngălbenit de la fumul de ţigară, ochii mici, negri, şi gura subţire, ca o tăietură pe obraz îi dădeau aerul unui încercat luptător politic, ceea ce nu era cazul. Roibu lucrase în cooperaţie şi ajunsese la Trustul de Construcţii, pentru că la cooperaţie nu mai avea loc, iar la construcţii era o foame uriaşă de oameni de când se deschisese, ca un crater atomic, şantierul Casei Poporului. Ajunsese la serviciul personal pentru că la cooperaţie îşi făcuse mulţi prieteni pe la miliţie, pe la partid, pe la Securitate, cooperaţia fiind în stare de multe surprize şi minuni în vremurile acelea de austeritate, cum se spunea, pe şoptite.

Aşa se face că după câteva luni, în preajma Crăciunului, inginerul Valer Negrea-Negrescu a ajuns şi în cabinetul directorului minei. Oricât încercase până atunci, nu reuşise să intre acolo din cauza unei secretare blonde şi plinuţe, foarte hotărâtă când era vorba să-l ocrotească pe director de vizite neplăcute. Întâlnirea cu un inginer, trimis de la Bucureşti să închidă mina la care el era printre puţinii salariaţi, nu putea fi decât neplăcută. Directorul conducea mina deoarece avea secretară şi şofer, iar inginerul acesta voia să o închidă, neavând nici secretară, nici şofer!

În primele săptămâni după sosirea în Suruleşti a bătut zilnic la uşa secretariatului, apoi a lăsat-o mai moale cu zelul în serviciu şi uite aşa, exact când renunţase cu totul la ideea unei vizite la cabinet, revoluţia l-a adus chiar acolo. Mai mult decât atât, l-a făcut să rămână acolo şi nici să nu se mai gândească la tot ce lăsase în urmă şi departe. Atât de departe, încât părea o altă lume dinspre care veneau veşti de la televizor. Veneau veşti şi din când în când câte un semn adus de Haron Luntraşu, gazda sa din prima zi de când sosise acolo, gazda şi, într-un fel, consilierul său de încredere. N-a ştiut că are nevoie de un consilier. Tot ce făcuse la Bucureşti, în facultate şi apoi pe şantierul de blocuri în care fusese repartizat, făcuse de unul singur. Cum s-ar spune, de capul său. Doar atunci când s-a împrietenit cu grupul de la „Acvariu“, un restaurant cu geamuri vitrină, parcă anume făcut să vezi cine cu cine stă la masă, direct de pe trotuarul de vizavi, ca să nu baţi la ochi, doar atunci a început să simtă că nu mai gândea chiar şi doar cu mintea lui. Era, cumva, în grupa juniorilor, deşi avea aceeaşi vârstă cu ceilalţi, cu Paulică Becheru, deştept foc, dar şi norocos, era însurat cu nepoata „ideologului“ Bibi Ianculescu, cel care îi suflase în ureche lui Dej şi care acum îi sufla în ceafă lui Ceauşescu. Avea cam aceeaşi vârstă cu Rafael, profesorul de socialism ştiinţific de la un liceu cam mărginaş, cu o figură bizară, părea cuprins de gânduri, dar, de fapt, avea o expresie bovină dacă reuşeai să o descoperi, însă nu puteai face asta decât dacă nu te lăsai impresionat de trucurile lui fotografice, ştia să pozeze şi să cucerească femeile cu aspiraţii intelectuale. De aceea şi mergea prin Bucureşti cu bicicleta, ştiind că este privit. Nu se uita nici în dreapta, nici în stânga, avea o ţinută de bărbat elegant şi stăpân pe situaţie chiar şi atunci când risca să fie lovit de un camion ori de o Volgă, miza că orice şofer, oricât de ajuns ar fi fost, ţine la carnetul de conducere. Îl claxonau, îl înjurau, îi arătau pumnul, el era calm şi pedala mai departe. Era forma lui subtilă de a-i şantaja. Ştia că n-aveau încotro şi îl vor lăsa să-şi vadă de drum. Iar el îşi vedea de drum, imperturbabil, având o singură grijă – să nu-şi strice imaginea pe care cucoanele i-o construiau, cu un soi de fanatism, în admiraţia lor. Nu era deloc sigur că era vorba de o atracţie specială pentru el, cât de revelaţia că există în realitatea lor un personaj care venea din imaginaţia lor. Ah, dacă imaginaţia putea avea şi ceva sexual, cu atât mai mare era pasiunea lor intelectuală pentru Rafael Cârlan, un cabotin, dar nu un mediocru. Era sigur că Rafael nu era un mediocru, deoarece acest lucru îi fusese spus apăsat de Neculai Crăciun, cel care părea cel mai anost din grup, dar care era cel mai inteligent şi cel mai decis. De acest lucru şi-a dat seama foarte târziu, atunci când parcă s-a trezit din somn şi a constatat că, deşi Neculai Crăciun mai că nu scotea o vorbă, ei, toţi ceilalţi participanţi la vorbăria de la „Acvariu“, spuneau şi făceau, mai mult spuneau, doar ce îl interesa pe acesta. Arunca un subiect pe masă, spunea două, trei cuvinte, iar ei se porneau pe tocat, pe analizat, întorceau totul pe faţă şi pe dos, nici nu-l mai băgau în seamă pe Crăciun, iar el se retrăgea într-un colţ de masă, crea o penumbră abia perceptibilă în jurul său şi îi lăsa să se desfăşoare. „Are diabet, se curăţă Ceaşcă într-un an“, „Ai văzut că răguşeşte imediat, la şedinţe nu se dă drumul la aerul condiţionat, poţi să fierbi în costum, nu se dă, mi-a zis Bibi săptămâna trecută, mai durează cel mult şase luni, tumoare pe laringe, n-are scăpare“, „Gorbi l-a avertizat, i-a trimis şi o invitaţie să se trateze la nu ştiu ce clinică din Novosibirsk“. „Ha, ha, în Siberia, e bună!“ „Habar n-ai, e un oraş locuit numai de genii, Akademik Gorod, dar important este că ruşii ştiu şi îl avertizează pe faţă, asta e glasnosti, Gorbi acesta o să schimbe faţa lumii, n-ai văzut că e însemnat în frunte?“ Erau pălăvrăgeli, dar tot foloseau la ceva. Îi ţineau laolaltă şi creau sentimentul că sunt foarte înverşunaţi, că se opun cu toată convingerea isteriei care bântuia în ziare, la radio, la televiziunea parţial color. Aşa cum era el, un pârlit de cercetător la unul dintre zecile de institute cărora nimeni nu le mai ştia nici rostul, nici numărul, dar care ţineau ocupate sute şi sute de persoane care altfel s-ar fi apucat de cine ştie ce aiureli ca să-şi treacă timpul, molatic şi uşor de pierdut din vedere cum era el, Crăciun îi făcuse rost de un televizor color. A moşmondit ce a moşmondit şi l-a trimis undeva pe Griviţei, unde era sediul unui club de fotbal al Miliţiei, şi şi-a luat în primire televizorul. Cu banii jos şi chitanţă, fără conversaţie.

În timp ce se îndrepta spre garsoniera lui de pe Calea Victoriei, într-o clădire veche cu opt etaje, cu vedere spre curtea interioară în care vara dormeau pe cartoane lucrătorii de la salubritate, s-a gândit că se ajunsese la culmea corupţiei, un favor însemna să primeşti ceva în mod legal, plătit cu chitanţă. Pentru pârliţi totul era mai scump şi pe ascuns. Pe ascuns, era un fel de a zice, ceea ce era cu adevărat ascuns era calea legală, aşa cum i se oferise lui. Crăciun acesta era mai tare decât se vedea că este şi ştia sigur mai multe decât lăsa să se înţeleagă că ştie!

— Rafael nu e un mediocru, dovadă stă faptul că tocmai mediocrii îl adoră, se închină la el! Simţul cel mai dezvoltat al unui mediocru, dragă Valer, este simţul mirosului. Ei sunt cei mai dispuşi să strâmbe din nas când nu le place ceva. Înţelegi, ăstora le place sau nu le place – nici judecata, nici măcar interesul nu intră la socoteală. Iar Rafael al nostru le place. Nu înţeleg ei prea bine ce le spune el, dar le place, şi acesta este cel mai important lucru! îi spusese în şoaptă Crăciun, cu toate că nu mai era nimeni de faţă.

Valer Negrea-Negrescu era inginer şi nimic altceva. Unui inginer nu-i poţi cere să te creadă când îi spui că îţi place ceva. El crede doar dacă verifică. Din cauza aceasta nu l-a luat în serios pe Neculai Crăciun, omul cu cele mai neaşteptate reacţii şi legături pe care îl cunoştea. Dar, cu timpul, s-a convins că trebuia să fie exact invers. Să-l ia în serios. Era şi asta un fel de verificare inginerească. După ce a ajuns la Suruleşti, trimis cu ordin de serviciu, fără prea multe formalităţi şi discuţii, şi-a dat seama că Neculai Crăciun îi lipseşte. Nu era vorba de o necesitate stringentă, până la urmă relaţia dintre ei nu era nici de prietenie, nici din interes, cum se întâmplă îndeobşte, ci era altceva. Era o lipsă care îl ţinea într-o zăpăceală continuă, o confuzie generală. Nu avea cu cine să discute, cu cine să dezlege cele câteva chestiuni care îl apăsau. Se trezise trimis la ordin, însă la Suruleşti nimeni nu primise vreo hârtie în legătură cu apariţia lui acolo. I se spusese că va trebui să deschidă un şantier prin care să închidă gurile minei, dar nimeni din Suruleşti nu era atât de nebun încât să se aventureze în mina părăsită de atâţia ani. De decenii, practic, mina era părăsită, însă direcţia minei exista. Mai era şi plătită. După cum şi el şi-a primit banii, salariul şi sporul de izolare plus sporul de şantier. Culmea ar fi fost să-i trimită bani şi pentru activitatea în subteran. Dar asta nu era trecut pe fluturaş. Primea banii fără să semneze vreun stat de plată, iar fluturaşul era doar pentru el. Nimeni nu-i cerea nicio semnătură pentru banii pe care Luntraşu îi aducea de două ori pe lună. O clipă i-a trecut prin minte că poţi lua bani de la Stat fără să semnezi doar într-o singură situaţie, dar situaţia cu pricina nu se potrivea cu Suruleştii şi cu el la Suruleşti. Tot Neculai Crăciun îi spusese despre o astfel de situaţie atunci când s-a oferit destul de ferm să plătească o masă cu un cost care te făcea să-ţi simţi vârfurile degetelor ca prinse în uşă, era un chef unde Paulică Becheru se făcuse praf şi-şi dăduse drumul la gură, dând din casă. Atunci Paulică a zis o chestie care l-a speriat şi pe Crăciun, care, din cauza asta, s-a grăbit să se ducă la chelnerul care moţăia pe un scaun lângă uşa bucătăriei, să plătească întâi bacşişul şi, după aceea, consumaţia. Când Neculai Crăciun s-a întors la masă, cu un aer spăsit, de parcă fusese cea mai mare ticăloşie din viaţa lui, Valer s-a simţit dator să vâre mâna în buzunarul de la piept şi să scoată banii, toţi banii lui de la leafă, umbla întotdeauna cu toţi banii la el pentru că niciodată nu ştiai la ce coadă te nimereai, icre negre sau gheare de pui, era bine să fii pregătit să faci faţă la orice provocare a comerţului socialist, a scos banii, şi atunci Neculai Crăciun l-a privit cu ochii abia mijiţi, ai fi spus că se uita la o gânganie, nu la el, ditamai inginerul: „Stai cuminte, băiete, sunt lucruri care, pentru tine, e mai bine să rămână neplătite. Stai liniştit, sunt bani fără impozit!“.

Paulică Becheru nici nu observase, ori nu-i păsa, că Neculai Crăciun plătise totul, o sumă care întrecea binişor salariul unui asistent universitar, chiar şi cu studii în Germania Federală, cum era el. Se număra printre puţinii care beneficiaseră de programul de burse care venise ca o pleaşcă pentru cei mai buni studenţi în anul întâi prin 1967, oricum, înaintea crizei cehoslovace. Toată lumea ştia că nu era suficient să fii un student foarte bun, mai trebuia să ai şi sprijin puternic ca să intri pe listă. Dat tot aceeaşi lume era mulţumită – măcar, de data aceea, nu ajungea doar să ai proptea, trebuia să fii şi bun. Asta era noutatea, o noutate care promitea, nu puteau fi nesfârşiţi cei buni cu sprijin, după ei vor intra pe listă şi ceilalţi, buni, dar fără pile. Ori cu pile vagi, nelămurite sau indecise. Numai că Paul Becheru s-a numărat printre cei puţini care s-au şi întors în ţară. Iar a doua listă nu s-a mai deschis. Fusese o decizie logică – dacă nici „ai noştri“ nu se mai întorc, de ce s-ar întoarce un fitecine?

Paul Becheru îşi dăduse în petic. Cine ştie ce veste primise, cine ştie ce semn i se făcuse, numai de el înţeles, că s-a îmbătat imediat. Avea un fel caraghios de a se pili – se îmbujora, tenul său de brunet autentic devenea strălucitor, pur şi simplu faţa lui Paulică scânteia. Iar de vorbit – vorbea întruna. Nu-şi pierdea şirul şi nici nu lăsa pe nimeni neplătit. Dădea replici, punea la îndoială, îngâna batjocoritor pe oricine nu-l asculta cu sfinţenie. De data aceea vorbise mai mult de o oră despre Gorbaciov şi vizita pe care acesta o făcuse recent la Bucureşti. „E gata, nea Puiu ajunge tras pe frigare! Şi el, şi puicuţa lui! O să fie puşi la zid şi ta-ta-ta, bilet de dus, gata compostat, pentru lumea cealaltă!“ Şi cu toate că Neculai Crăciun tocmai plătea nota lângă uşa bucătăriei atunci când Paulică imita cum se trage cu pistolul automat, când s-a întors la masă, după ce i-a explicat inginerului că nimic nu era de plătit, a întrebat foarte calm şi foarte clar: „Şi cine o să tragă, Paulică, cine o să tragă, că el e comandantul suprem, ştii că militarii nu…“. Paul Becheru avea o lumină jucăuşă în ochi. Femeile îl considerau un bărbat cuceritor, aproape ca un cântăreţ de operă ori chiar de muzică uşoară. Brunet, atletic, deşi cu tendinţa de îngrăşare, cu părul inelat, nu chiar creţ, dar buclat de la mama lui, cu sprâncene negre, conturate, care subliniau culoarea neobişnuită a ochilor săi, un fel de galben-verzui, întotdeauna umezi. Ochi de ţigan. Şi avea o privire de felină mare, îngustându-şi pupilele când voia el, deşi medicina spune că aşa ceva nu se poate. S-a uitat la Neculai Crăciun cu un aer de stăpân al situaţiei, de om care ştie ceea ce alţii nu ştiu. Militarii, nu. Dar civilii, da. Uite, prietenul nostru Valer ori chiar Rafael ar putea fi printre ei. N-ar fi surprinzător, ei sunt civili şi nimic nu le va interzice să săvârşească un act, ca să spun aşa, nu neapărat reparatoriu, nu neapărat de justiţie, dar cu siguranţă unul revoluţionar. Iar revoluţiile nu sunt niciodată judecate. Ele sunt cele care judecă şi care pedepsesc. Vă dau o ştire bună, băieţaşi, nu mai este mult şi harşti, cade ghilotina. Apropo, ştiţi ce profesie avea inventatorul satârului mecanic? Nu ştiţi, că nu citiţi nimic despre revoluţii, voi citiţi doar cărţi în care se spune cum se fac ele, ei bine, domnul cu pricina era veterinar. Invenţia lui era pentru vite – poate e doar o legendă apocrifă, oricum răutăcioasă, dar merge –, să nu se chinuie bietele de ele. Nici aristocraţii Franţei nu au suferit! Foarte igienic!

Pentru prima dată Neculai Crăciun a ieşit din penumbra în care stătea mereu, asculta şi plătea, uneori aproba mormăind, parcă era în Parlamentul englez, dar atunci a adăugat la cele spuse de Paul Becheru: „Ghilotina a fost pentru toţi, chiar şi pentru cei care au adus-o în piaţă!“.

Paul s-a înroşit brusc, a pufăit prin nările lui cărnoase şi arcuite „ştiu, dom’le, întotdeauna Revoluţia îşi mănâncă copiii! Te asigur că de data asta nu. Pentru că, deşi se pune la cale o contrarevoluţie care se va numi Revoluţie, nu va fi nici una, nici alta. Nu va fi decât sfârşitul unei perioade. Cred că putem accepta cu toţii că e momentul să terminăm, să punem punct perioadei staliniste, cel puţin aici, în România, dacă nu cumva în tot lagărul. Cred că ştiţi că lagăr înseamnă de fapt tabără“. Şi a început să râdă înainte de a spune „Moş Gorbi s-a decis să nu mai fie pionier. Nu mai vrea să ajute bătrânicile să treacă strada!“. Probabil în acele cuvinte se afla secretul pe care îl aflase şi din cauza căruia îi chemase pe toţi la restaurantul lor preferat, pus pe chef şi lipsit de orice inhibiţie, ca să nu mai vorbim de prudenţă. Ai putea crede că îl sfătuise cineva să nu-şi ţină gura. Era şi asta o cale pentru ridicarea unei temelii necesare viitorului apropiat.

Valer Negrea-Negrescu, după ce a pătruns în sediul Administraţiei minei Suruleşti, n-a mai plecat de acolo destul de multe zile şi nopţi. Găsise o canapea uşor desfundată, dar încă bună, cine ştie la ce şi de cine fusese folosită până atunci, era în cămăruţa fără geamuri din spatele biroului directorului, o chiuvetă şi o canapea, acesta era tot inventarul, dormea pe ea şi de mâncat, mânca peşte în ulei din conservă. Fără pâine, deoarece în primele zile nimeni n-a mai lucrat în Suruleşti, nici măcar brutăria. Şi cum ar fi putut să lucreze? Lumea stătea grămadă în sala restaurantului, se bea bere direct din sticlă, unii susţineau că e mai igienic, alţii nici nu ştiau ce-i aia, beau din sticlă pentru că aşa au băut de când se ştiau. Se uitau cu sufletul la gură la ce se întâmpla la Bucureşti ori în altă parte; la Suruleşti, în afară de plimbarea cu steaguri şi ocuparea Administraţiei şi a cârciumii, nu se mai putea întâmpla ceva de luat în seamă. Pensiile se plătiseră, aici Luntraşu fusese de nota 10, adusese deodată şi banii de lefuri, şi banii de pensii ori alocaţii. În Suruleşti se trăia din aceşti bani şi din mica gospodărie locală ce rămăsese în vigoare încă din vremea când mina funcţiona. Încă de atunci se plantaseră straturi de legume printre blocuri, iar în partea de luncă a Letei se înşiraseră sute de coteţe de păsări, găini şi raţe, acoperite cu carton asfaltat. Privită dinspre baraca în care inginerul Valer Negrea-Negrescu se instalase încă din prima săptămână a detaşării sale la şantierul din Suruleşti, un şantier deschis ca să închidă mina părăsită de zeci de ani, toată partea aceea a localităţii părea o pată neagră de mucegai, o coajă de rană care se învechise prea mult, o tumoare crescută pe un obraz neted, o ciupercă. Pe deasupra mirosea de-ţi muta nasul, dar asta numai lui, care nu avea alocat din partea minei niciun metru pătrat de teren. Ceilalţi, proprietarii, nici nu luau în seamă cât de tare puţea îngrămădirea aceea de scânduri vechi, aproape putrezite, mâncate de ploaie, mormanele de găinaţ şi pene, pământul negru, ca în orice luncă, frământat, scurmat, împrăştiat şi iarăşi răscolit de păsările care îşi vedeau de viaţa lor. Cât dura ea, pentru că suruleştenii aveau grijă să nu depindă în vreun fel de capriciile celor care planificau „aprovizionarea populaţiei cu bunuri alimentare“. Dumnealor erau undeva la judeţ şi făceau şedinţe cu grafice şi planificări, ameţiţi de repartiţiile ce veneau de la Bucureşti. Toţi ştiau cum funcţionează sistemul, ei minţeau de jos în sus, iar de la Bucureşti se minţea de sus în jos. În ceea ce priveşte Suruleştiul, nimeni nu avea ţinere de minte. Din această cauză la Suruleşti nu se creşteau doar găini şi raţe, aproape fiecare familie de orăşeni, cum s-ar zice, creştea un porc sau chiar doi „la ţară“. Asta însemna că exact în partea opusă coteţelor, chiar pe panta dealului în care se deschidea gura minei şi unde se afla baraca inginerului, dar mai jos de ea, se desfăşurau, triumfătoare în duhoarea lor, cocinile în care grohăiau porcii. Era o privelişte înspăimântătoare, dacă nu erai din partea locului. Pentru cei din Suruleşti era partea de lume cea mai importantă. În fiecare zi puteai să vezi zeci de oameni urcând agale coama dealului, purtând oale de tablă legate cu sârmă sau cu sfoară în care duceau hrana la porci. Resturi de la masă, dar, mai cu seamă, pâine muiată. Era cel mai ieftin şi cel mai uşor să dai de mâncare la porci lături cu pâine. La Suruleşti, revoluţia s-a petrecut după ce porcii fuseseră tăiaţi, asta se întâmplă în fiecare an înaintea Sărbătorilor. După ce se taie porcii, vânzarea de pâine la brutăria din Suruleşti scade brusc. În acel an producţia de pâine ar fi scăzut chiar dacă porcii n-ar fi fost tăiaţi, toată lumea bea bere şi se uita la televizor, la cum merge revoluţia. Cum nu erau toţi proprietari de animale, unii mâncau porc de la conservă.

Desigur, revoluţia mergea şi la Suruleşti. În seara zilei în care mai toţi bărbaţii din orăşel se vânturaseră între clădirea Administraţiei minei şi restaurantul „Letea“ – unde fuseseră instalate televizoarele luate de la Administraţie ori aduse de acasă de către gestionarul cârciumii –, a avut loc şedinţa de constituire a Consiliului Frontului Salvării din Suruleşti. La televizor se vorbea de Salvare Naţională, însă la Suruleşti nimeni n-a găsit de cuviinţă să adauge acest cuvânt – naţional. Ar fi fost şi o explicaţie, dar asta în particular. Valer Negrea-Negrescu îşi dăduse seama că exista acolo, în Suruleşti, o părere ciudată, dar puternică, fără comentarii sau justificări – ei, cei din Suruleşti, sunt altfel decât restul ţării, decât restul lumii, între Suruleşti şi rest curge Letea. Asta desparte, până la râu era lumea, de la râu încoace erau Suruleştii. Cum s-ar zice, altă foaită! Încercase în discuţiile sale cu Haron Luntraşu, seara, după Telejurnal, când tocau mărunt orice se întâmplase peste zi şi în care Luntraşu se arăta întotdeauna mai informat decât el, încercase să-şi dea seama de unde venea acest sentiment, această convingere a celor din Suruleşti că ei se află în altă parte a lumii decât aceea care începea de cum treceai vadul Letei. I-a fost greu, dar în cele din urmă şi-a dat seama că totul a început atunci când la Suruleşti s-a deschis exploatarea minieră. Până atunci totul era la fel ca peste tot. Până şi oamenii erau mai puţini, ţăranii şi un cârciumar. Bufetul sătesc era exact acolo unde se află acum restaurantul cu etaj „Letea“. Bufetul a fost încorporat în clădirea solidă, cu un fel de intrare monumentală, cu coloane din cărămidă, acoperite cu bucăţi lustruite din travertin, o rocă de calcar colorată, care imită marmura. Mai văzuse astfel de intrări în Bucureşti, la primele blocuri din cartiere, construite prin 1958 după un proiect sovietic. Monumentale la intrare, aveau chiar galerii laterale, menite să ofere susţinere unor ipotetici trandafiri căţărători înlocuiţi de iederă amară, construcţii care te impresionau mai ales dacă ştiai că sunt locuite de familii de muncitori în fabrici şi uzine. Poate muncitori fruntaşi, stahanovişti chiar, dar tot matriţeri, frezori, sculeri de primă generaţie. Copilăriseră alergând desculţi după oi sau mânând vacile pe uliţa cu praful până la glezne şi acum stăteau în clădiri de-a dreptul maiestuoase. Dacă treceai de intrarea neoclasică, te izbea un miros de pivniţă şi prăjeală amestecate, şi de aceea persistând multă vreme. Omul, în cinci minute, se obişnuieşte cu orice miros, după cinci minute nu-l mai simte, e ca libertatea, dacă n-o ai o vreme, te obişnuieşti şi nici nu-i mai simţi lipsa. Doar că există o condiţie – să fie constant acelaşi miros, oricât de greu ar fi el, dacă apare o variaţie, oricât de mică, dacă apare ceva deosebit, altfel, imediat îţi dai seama cum stau lucrurile în realitate. E o chestiune de fiziologie elementară, dar de fapt e curată sociologie politică. I-a spus şi lui Luntraşu, era o divagaţie doar, ce crede el despre adaptarea oamenilor la duhoare, iar acesta nici n-a clipit, n-a arătat niciun interes, era o observaţie neinteresantă pentru el.

— Suruleştii sunt altceva de când au venit sovieticii şi au deschis mina. De atunci şi până azi nimeni n-a mai plecat de aici. De venit au mai venit, uite chiar şi dumneata ai venit. Dar de plecat, n-a mai plecat nimeni. Nimeni n-a mai traversat Letea îndărăt!

După ce a spus aceste cuvinte, Haron Luntraşu l-a privit cu un soi de compătimire pe Valer şi a adăugat: „Deocamdată, nici măcar dumneata“.

În fond, avea dreptate, inginerul, odată intrat în Suruleşti, n-a mai ieşit de acolo. Nici nu avea vreun motiv serios să o facă, încerca să se acomodeze, să-şi găsească un rost. Nu avea niciun fel de activitate, ce să faci pe un şantier care nu avea nici angajaţi, nici materiale, nici plan de execuţie. Avea în schimb ceea ce se cheamă „organizare de şantier“ – baracă, lumină electrică, până şi o sursă de apă. Avea câteva cărţi, pe unele le adusese cu el, altele aparţineau şantierului, adică le găsise aşezate într-o cutie de carton, un ambalaj de televizor. Televizor nu avea la baracă, avea în schimb un aparat de radio Gloria şi un primus, pe care putea să-şi facă un ceai – cafea cu înlocuitori, adică „nechezol“, nu a băut niciodată, avea ceai negru în plicuri şi chiar un borcan cu capac, de un kilogram, plin cu ceai negru, rămas sigur din vremea ruşilor. Fusese închis ermetic şi frunzuliţele erau intacte. S-a gândit că oricum e mai bine că a găsit ceai din vremea ruşilor, decât cum au găsit ruşii un mamut îngheţat, pe care l-au şi mâncat. Ruşii cu pricina trebuie să fi fost deţinuţi în vreun lagăr de muncă forţată. El nu era decât detaşat. Cel puţin, oficial, asta era. E adevărat că se afla de-a dreptul „la izolare“, dar nu era singur, toţi oamenii din Suruleşti erau în aceeaşi situaţie. Inclusiv cei pe care statul îi plătea să stea acolo ca lucrurile să funcţioneze în ordine. Erau ca la închisoare, până la urmă deţinuţii şi gardienii erau închişi în acelaşi loc. Trăiau împreună în aceeaşi puşcărie, poate nici nu conta prea mult că unii îi păzeau pe ceilalţi pentru că păziţii, ceilalţi, îi obligau pe cei care îi păzeau să trăiască între aceleaşi ziduri. Sunt aceeaşi lume, laolaltă alcătuiau această lume, a lor. Şi nici nu mai era sigur dacă ar mai fi putut trăi despărţiţi. Oricare dintre ei, fie el deţinut sau gardian, oriunde ar fi plecat, îşi lua puşcăria în spinare, cum îşi ia melcul casa, şi ar fi dus-o oriunde ar fi ajuns, chiar şi în aşa-zisa libertate, adică dincolo de zidurile închisorii.

Luntraşu i-a explicat pe îndelete cum mergeau lucrurile în Suruleşti. I-a spus, cu oarecare satisfacţie, că oamenii din acel loc nu erau din acel loc. Veniseră, ademeniţi de salariile uriaşe pe care le oferea Administraţia minei, din toate părţile. Nici munca nu era cine ştie ce – ca la mină, dar nu ca la cărbuni, era ca la minele de piatră. Nici nu prea conta ce se scotea de acolo, conta cât se scotea. Minereul, bolovani şi pietriş, era sortat, dar nu după mărime, ci după greutate. Ce era greu era pus deoparte, încărcat în containere de metal, apoi în camioane. Containerele erau duse la o haltă în câmp, unde nu oprea niciun tren, în afară de trenul verde. Se chema că era „trenul verde“, deoarece vagoanele erau toate vopsite în verde închis şi aveau inscripţii ruseşti pe care nu le înţelegea aproape nimeni. În fiecare zi trecea trenul cu platforme, iar pe ele erau încărcate cu o macara puternică şi gheboasă containerele cu piatra din Suruleşti. În urma lor, la locul de sortare, se adunau grămezi de pământ şi piatră care nu interesau pe tovarăşi. Printre movilele din ce în ce mai mari se jucau de-a războiul copiii din Suruleşti. S-au mai jucat o vreme şi după ce sovieticii au plecat, cu tot cu cinematograful lor, cu cantina lor şi cu toată mobila din blocurile cu trei etaje în care stăteau ofiţerii şi nevestele lor. Ofiţerii aveau neveste, dar niciunul nu avea copii. Sau, măcar, nimeni din Suruleşti, nici Luntraşu, nu i-a văzut jucându-se vreodată printre grămezile de steril cu ceilalţi copii ai localnicilor. A fost un moment destul de ciudat când Luntraşu i-a spus amănuntul acesta. Nu pentru că ofiţerii nu aveau copii sau cel puţin nu-i lăsau să se joace cu ceilalţi – o fi fost vreo politică de-a lor asta, dracu’ să-i pieptene! Momentul ciudat s-a petrecut când Luntraşu a vorbit despre copiii din Suruleşti. Oricât s-ar fi străduit, Valer n-a văzut nici picior de copil, nici de adolescent, nici de tânăr în Suruleşti. Iar timp de umblat pe uliţe avea berechet. Înţelegea uşor că după ce Administraţia şi paza sovietică a minei au plecat, să fi plecat şi familiile luându-şi copiii împreună cu toate bagajele şi ce mai aveau ei nevoie. Nevoi erau multe şi aici, în România, dar îşi închipuia că în urmă cu treizeci de ani marea Uniune Sovietică avea nevoi şi necazuri chiar după potriva ei – uriaşe. Luntraşu i-a descris cu multe amănunte cum a avut loc evacuarea, pentru că evacuare a fost. Bărbaţii, în uniformă sau nu, umblau zăpăciţi, ca muştele într-o încăpere, dând ordine care se băteau cap în cap. Aveai impresia că nu ştia stânga ce face dreapta. De fapt ştiau, aveau ordine şi planuri elaborate cu grijă şi destul de precise. Dar fiind destul îngroziţi la ideea că vor fi mutaţi, cu căţel, cu purcel, de-a dreptul în Kazahstan sau în Iakuţia, că nu vor mai simţi nici mirosul dulce-acrişor al strugurilor, nici pe cel al teilor înfloriţi de două ori pe an, aşa era la Suruleşti, nici pe cel amărui al grădinilor de roşii, şi nu vor mai vedea niciodată cum înfloresc dovleceii ori bostanii dulci, intrau într-o panică interioară pe care nu-şi permiteau să o împărtăşească cuiva. De aceea erau mai tot timpul beţi. Nu foarte beţi, doar atât cât să-şi facă niţel curaj. Cei mai în vârstă ştiau cum şi cât să bea ca să le vină curajul, fuseseră pe front, nu mai mult de 200 de grame de votcă. Atât primea soldatul înainte de atac. Îndeajuns cât să nu-i mai fie frică de glonţ, dar şi să înţeleagă că n-are cum să facă un pas înapoi, doar înainte. Acolo era scăparea, mort sau viu. Înapoi era doar o singură ieşire – moartea de mâna celor care nu primeau niciun gram înainte de atac. Beau maiorii şi coloneii câte 200 de grame şi stăteau cu ochii pe locotenenţi şi căpitani să nu întreacă măsura. Dacă voiau, să o facă în odăile golite de mobilă, de fotografiile de pe pereţi, cu farfuriile şi cănile de tablă împachetate în hârtie de ziar, ziare locale – acesta era ordinul, nu sovietice, care veneau în teancuri o dată pe săptămână, cu aşternuturile, plăpumile făcute sul, legate cu sfoară, acolo să bea cât vor. Dar dimineaţa să fie la program. Camioanele, care până mai ieri cărau piatra sortată după greutate, duceau acum bagajele la aceeaşi haltă. Totul se aduna sub un şopron improvizat, păzit de santinele cu baioneta la armă. Aveau ordin să nu tragă, dar puteau omorî cu baioneta eventualii prădători ai bunurilor cetăţenilor sovietici. Se gândise bine cine dăduse ordinul – nu se dorea scandal cu focuri de armă, dar dacă soldatul n-a mai avut încotro şi a fost nevoit să folosească baioneta, atunci… Se gândise bine, dar nu ştia şeful acela care dăduse ordinul că nu hoţii ardeau de nerăbdare să pună mâna pe valizele ofiţerimii, care se pregătea de plecare din Suruleşti, ci chiar caraulele îşi simţeau gâtlejul uscat şi nu mai puteau de plictiseală, singuri în halta singuratecă. Aşa se face că în schimbul unei balerci cu vin ofereau orice valiză, orice bagaj. De la halta Putna Mică până în Karaganda e cale lungă şi inventare nu se făcuseră.

Ăsta era unul din motivele pentru care femeile, nevestele ofiţerilor ori ale celor din Administraţie, erau disperate. Ştiau prea bine ce însemna mutarea unităţii din Suruleşti undeva unde nici nu aveai habar dacă te afli măcar însemnat pe hartă. Lasă că nici Suruleştii nu erau trecuţi pe hartă! Dar una era să nu fii notat pe hartă, dar dincolo de frontiera de stat a U.R.S.S., şi alta era să fii într-un loc neştiut, înlăuntrul frontierei. Dacă erai în afară, se chema că eşti în străinătate, cu toate avantajele ştiute. Inclusiv cu acela de a fi considerată o doamnă respectată de toţi băştinaşii despre care li se spusese că sunt oameni fără cultură şi că le urăsc. Poate erau fără cultură, dar de fiecare dată când dădeau peste unul dintre aceştia, se simţeau privite cu un interes natural, care le plăcea, primeau chiar şi complimente ca în Europa, „sărut mâna, doamnă“, „mai poftiţi pe la noi“, „ne face mare plăcere“ – chiar dacă nu era adevărat că le făcea plăcere. Numai câinii ăia de polonezi, nişte duşmani din tată în fiu, nu fără motiv îi împuşcase Stalin din doi în doi, numai ei mai ştiau să fie atât de curtenitori! Ei sunt curtenitori, iar cecenii sunt nişte sălbatici, dar şi unii şi alţii ne urăsc, spuneau femeile ofiţerilor, şi de aceea le plăcea la Suruleşti. Localnicii erau veseli, destul de curtenitori şi destul de naturali (era un cuvânt care ascundea multe!), aşa încât să fie o plăcere să umbli la coafor, la Alimentara, la Magazinul Universal, la cinema şi la cofetărie. De restaurant nici nu încăpea îndoiala – avea şi un solist cu o mică orchestră ţigănească: acordeon, vioară, contrabas şi, culmea, un saxofon, cam răguşit din cauza muştiucului.

— În Suruleşti nu exista atunci, ca şi acum, subliniase Luntraşu, un magazin de instrumente muzicale. Dar atunci erau cel puţin trei duzini de ingineri. Acum, dacă n-ai fi venit dumneata, n-ar mai fi fost niciunul. Doar că ăia erau ingineri care habar nu aveau de ingineria asta, civilă. Ăia nu ştiau decât de săpături, armături, explozii controlate şi ceva cale ferată pentru vagonete. Nu vorbeau româneşte, dar se înţelegeau cu maiştrii, că nu aveau treabă cu muncitorii, cu minerii, cum s-ar zice. A fost muncă grea, dom’ inginer. Toţi ăia mai tineri s-au curăţat. Au rămas cei mai purii. Asta n-am priceput-o niciodată – au venit la deschidere tineri, au apucat să vadă cum pleacă ruşii şi au ajuns să ia şi pensia. Toţi bărbaţii din Suruleşti sunt pensionari, dom’le. Chiar şi directorul, şeful de la bufet, toţi! Dar cei care s-au angajat mai târziu, când se scotea piatră din greu, când vedeai cu ochii cum cresc haldele la marginea aşezării, din ăştia nu mai găseşti, poate doi-trei, restul s-au mutat deasupra!