© 2018 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7342-1

ISBN PDF: 978-973-46-7343-8

ISBN print: 978-973-46-7378-0

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă : © Tithi Luadthong/Shutterstock.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MIRCEA PRICĂJAN s-a născut pe 2 septembrie 1980, în Oradea. A absolvit Facultatea de Litere din orașul natal, cu o teză despre Stephen King. A debutat editorial în 1997, cu proză scurtă, în suplimentul unui ziar local. În 2002 a publicat romanul În umbra deasă a realității (Editura Universității din Oradea), iar în 2016, Calitatea luminii (Editura Polirom). A tradus din limba engleză peste 50 de volume. A îngrijit apariția mai multor reviste literare electronice și a fondat în anul 2012 Revista de suspans. A editat două antologii tematice de proză scurtă. Din anul 2003 este redactor la revista de cultură Familia.

Fiului meu

PARTEA ÎNTÂI

Pupici, Mihai!

Capitolul 1

ZBORUL

*

Mihai făcea să zboare un avion din piese de Lego. Bârâia din buze și îl plimba pe deasupra capului în timp ce se răsucea pe călcâie. Era singur în cameră. Bunica îi spusese: „Pot să te las cinci minute?“. Trebuia să curețe cartofi în bucătărie. Da, sigur, îi răspunsese Mihai. Avea el ce să facă singur. O să fie cuminte.

Își imagina că este Superman. La bordul avionului Lego se afla un om rău. Poate chiar Goblin, omulețul acela verde care râdea urât. Deși el făcea pereche nu cu Superman, ci cu Spider-Man. Mihai trebuia să-i salveze pe bieții călători. Nevăzut, Superman zbura în coada avionului. Mantia lui fâlfâia în aerul cald de la motoare. Strângea din ochi și strângea din pumni, cu mâna dreaptă întinsă înainte, cu cealaltă lipită de corp. Avionul zbura din ce în ce mai repede, în cercuri din ce în ce mai strânse. Dintre buzele lui Mihai ieșeau sunete care imitau excelent huruitul avioanelor pe cer.

O ultimă sforțare și Superman ar fi ajuns la cabina piloților. Mihai se gândea că atunci ar fi putut să spargă geamul cu o lovitură de pumn. Superman avea pumni de oțel, el însuși era un om de oțel. Nimic nu-l rănea. Putea deci să spargă geamul și să-l ia de gât pe omul rău care deturnase avionul. Era deja foarte aproape.

Dar atunci i-a atras atenția ceva ce cunoștea foarte bine. Un huruit aidoma celui pe care îl imita el. Era un avion adevărat. Se apropia pe cer deasupra casei bunicilor. Mihai s-a oprit să asculte. De la învârtit, era puțin amețit. Nu a văzut bine geamul deschis în care perdeaua fâlfâia ca mantia roșie a lui Superman. Și s-a clătinat puțin pe picioare când s-a dus într-acolo.

Cu avionul Lego în mână, a intrat după perdea. S-a uitat spre cer în toate direcțiile. Da, acolo era. Mic de tot, ca o muscă. Departe, departe. Abia i se auzeau motoarele. Mihai era obișnuit să le audă, altfel nici n-ar fi băgat de seamă. Însă avionul se apropia. Creștea. Și bârâitul lui creștea odată cu dimensiunea sa.

Mihai a urcat atunci pe pervaz. Cu buzele întredeschise, a rămas uitându-se pe cer. Nu, acolo nu reușea să-l vadă pe Superman, era mult prea departe. Dar asta nu însemna că nu e acolo, poate deja intrase în cabină. Poate chiar în clipa aceea îl lega pe Goblin de scaun și el prelua comanda avionului. Cu mantia fluturând, cu ochii mijiți în calea vântului care sufla tare prin geamul spart de pumnul lui de oțel.

Musca de pe cer, crescând, s-a transformat treptat în muscoi, apoi în gândac și, aproape de streașina casei, dincolo de care Mihai nu avea s-o mai vadă, a ajuns ca o libelulă cuminte. Își urma traseul în linie dreaptă, lăsa după el o dungă lăptoasă care se tot lățea în urmă, dispărând. Mihai voia să-l urmărească și mai departe. Să-l vadă devenind cât o pasăre, o vrăbiuță, poate, sau un porumbel. De aceea, s-a aplecat peste pragul geamului, ținându-se cu o mână de marginea lui. Din cealaltă nu dădea drumul avionului Lego, deși uitase pe moment de el. Noroc că avionul de pe cer înainta încet. Puțin, și mai puțin, încă un pic, Mihai se apleca în afară, lungind tot mai mult gâtul, cu capul dat pe spate.

Și-a dat seama că a început și el să zboare nu când n-a mai simțit lemnul geamului între degete, ci când, dintr-odată, a văzut avionul de pe cer că săgetează înapoi. Sigur că era o iluzie, nu îi trecuse de tot amețeala. Apoi a văzut zburând pe cer și avionul mic din cuburi Lego. Săgeta și el văzduhul în coada avionului adevărat. Abia atunci a înțeles Mihai că a căzut, că are ambele mâini goale și că lumea se învârte în jurul lui necontrolat. Atunci a luat în sfârșit ochii de la cer și i-a îndreptat spre pământ. Se apropia amenințător.

*

Mihai a avut reflex bun. Imediat ce a văzut pericolul, a întins o mână înainte. Pe cealaltă a lipit-o de corp. Poziția salvatoare. Superman în misiune. Săptămânile următoare, oricât și-ar fi dorit, nu avea să mai poată lua poziția aceasta decât în oglindă. Inversat. În locul mâinii drepte întinse – stânga. În locul mâinii stângi lipite de corp – dreapta. Cinci săptămâni de nemișcare pentru curajoasa mână dreaptă de acum, cinci săptămâni în poziție obligatorie de Superman stângaci.

El a căzut primul pe trotuarul din fața casei și abia după un timp infinit, ceva mai încolo, s-a prăbușit și avionul Lego. A explodat la propriu, toate micile cărămizi din care îl făcuse s-au împrăștiat care încotro. Unele au ajuns în iarbă, avea să le găsească Bunicul mult mai târziu, întâmplător.

Zborul lui Mihai s-a frânt într-o secundă, cu un bufnet surd și două pocnete care au ajuns la urechile lui din interiorul corpului. Trosnet de oase. Antebrațul drept a cedat primul sub greutatea sa, apoi, imediat, a cedat și mecanismul complex al cotului. O clipă de liniște și pace, de calm total, o năuceală moale și dulce ca vata de zahăr. Ziua s-a luminat feeric, l-a înghițit în mierea ei catifelată.

După care, odată cu prăbușirea avionului Lego, a venit explozia de durere. Și Mihai a început să țipe.

*

Bunica l-a dus în brațe.

— Vai, vai, vai… spunea întruna și clătina din cap.

A intrat cu el în casă și l-a așezat pe pat.

— Să dea Bunica pe desene… vai, vai, vai…

I-a pus televizorul pe Disney Junior. Nu îndrăznea să-l întrebe ce s-a întâmplat. Mihai nici nu i-ar fi putut spune. Nu mai țipa, acum doar suspina greu, speriat, cu ochii la fața mult mai speriată a Bunicii. Nu avea voce deloc.

A stat în pat în timp ce la televizor Doctorița Plușica trata jucării bolnave la clinica ei. Mâna îi amorțise și parcă ar fi crescut, nu mai încăpea în piele. N-o putea îndoi. Când încerca, mii de săgeți înmuiate în lavă treceau prin măduva oaselor și i se înfigeau în creier. Așa că o ținea lipită de piept și aștepta să treacă.

A încercat să doarmă. Bunica i-a făcut ceai de mușețel, i-a dat să muște de câteva ori dintr-o felie de pâine cu unt și cu dulceață de zmeură. L-a învelit într-un pled înflorat și i-a spus să încerce să închidă ochii.

— O să te simți mai bine când te trezești, i-a spus.

Mihai își dorea să fie așa. Voia asta cu tot trupul său. Și, după vreo jumătate de oră, chiar s-a convins că este așa și a închis ochii.

— Da, a căzut și s-a lovit la mână, nu știu… îl doare… i-am dat mâncare și ceai, să-l calmez… vai, vai… acuma doarme… îl las să doarmă, îi face bine… vai…

Auzea vocea Bunicii și știa că vorbește cu Mama la telefon. Cât de mult își dorea să vină Mama! Și-a imaginat-o intrând pe ușă. Din câțiva pași e la patul lui. Îl ia în brațe și deodată totul e mai bine. Durerea dispare ca prin minune, atingerea ei e tămăduitoare. Îl mângâie pe cap și îi șoptește lângă ureche: „Totul va fi bine, Mihai. Mama e aici“.

*

Primul a ajuns Tata.

Somnul, deși scurt, îl ajutase pe Mihai. Avea mai multă forță. Putea să strângă din dinți cu mai mult curaj, împingea durerea afară din el mai ușor la fiecare mișcare.

— Vine și Mama imediat, i-a spus Tata, știind că asta vrea să audă mai mult ca orice. Și când vine o să mergem toți trei la Sebi, bine?

Sebi era doctorul lor de familie. Lui Mihai îi plăcea de Sebi pentru că se juca cu el. O dată, când erau toți trei în vizită la cineva, Sebi stătuse cu el aproape toată seara și îl învățase scheme de karate. Sebi era şi luptător, nu numai doctor.

— Da, a spus Mihai cu jumătate de gură.

— Te doare mâna? a întrebat Tata. Arată-mi unde?

Mihai a dus un deget spre încheietura mâinii drepte, fără s-o atingă.

— Numai acolo?

— Nu, a zis el, și aici.

A dus degetul la cot.

— Bine, a spus Tata. Ești curajos. O să vadă Sebi ce-i de făcut.

I-a ciufulit scurt părul și a zâmbit forțat. I-a cerut apoi Bunicii să-i facă bagajul, să pună într-o geantă un rând de haine de schimb, să le aibă la ei pentru orice eventualitate – nu vor mai apuca să treacă pe acasă.

Când a apărut Mama, Mihai s-a luminat la față. Mama, în schimb, avea chipul foarte întunecat. Deși se străduia și ea să zâmbească, nu reușea. Pe buzele ei, surâsul lua forma unei strâmbături chinuite de durere.

— Puiule, ce-ai făcut? i-a zis cu glas înecat de lacrimi nevăzute.

— M-am uitat după avion, a spus Mihai.

— Of, of! a făcut Mama.

În spatele ei, Bunica stătea țeapănă, cu palma peste gură. Mama i-a aruncat o privire pe care mai târziu, amintindu-și, avea să o regrete.

— Geanta e făcută, am pornit mașina, Sebi ne așteaptă, a spus Tata, venind la Mihai să-l ia pe sus. Ține-te de gâtul meu cu cealaltă mână, i-a zis.

Au ieșit din casă încolonați. Tata l-a așezat cu grijă pe bancheta din spate, Mama a urcat lângă el și l-a tras imediat aproape.

— Soldier, îl vreau pe Soldier, a murmurat Mihai.

— Ce spui, puiule? a întrebat Mama.

— Îl vreau pe Soldier, a repetat băiețelul.

— Stai, nu porni! s-a repezit Mama la Tata, care urcase deja la volan și se pregătea să pornească. Mamă, a strigat ea la Bunica lui Mihai, adu-i cățelul de pluș. Repede!

*

Mâna dreaptă a lui Mihai era ruptă. Sebi le-a spus-o clar de la prima inspecție. Ruptă cel puțin de la cot. Poate și de la încheietură, nu era sigur de asta până nu făceau o radiografie.

— Durerea mare și presiunea, le-a spus cu glas șoptit, vin însă de la faptul că are oasele cotului dislocate. A căzut urât de tot. Putea să fie mult mai rău. Noroc că a pus mâna în față.

Le-a spus că, dacă sunt de acord, poate rezolva pe loc problema oaselor dislocate. Apoi va fi nevoie de radiografie. Să i-o aducă, și atunci îi va pune ghipsul. În mod sigur era nevoie de el.

— N-o să-l doară? a întrebat Mama.

Sebi și-a dat seama imediat la ce se referea.

— Îl doare mai tare acum, cu oasele deplasate. Mă descurc eu cu el, nici n-o să-și dea seama ce se întâmplă…

Mihai avea încredere în Sebi, iar când acesta i-a spus cât se poate de sincer că trebuie să-i facă o manevră – așa a spus, „manevră“ – ca să-i ia durerea de la cot, Mihai a strâns din dinți și a dat din cap.

Sebi i-a prins brațul în mâinile sale mari de luptător, l-a palpat de sus până jos, i-a făcut un fel de masaj și, când nici nu se aștepta Mihai, dintr-o mișcare scurtă și sigură i-a tras oasele la loc. După o clipă, când Mihai a simțit cum toate săgețile acelea se întorc deodată din creier în mâna dreaptă, s-a lăsat o liniște caldă ca blana unui cățeluș. Brațul i s-a dezumflat treptat, i-a fost învăluit de o senzație minunată, ca vara trecută când fuseseră la mare și Tata îl îngropase în nisip până la gât.

— A durut un pic, așa-i? l-a întrebat Sebi.

— Îhî, a făcut Mihai.

— Dar acum e mai bine.

— Îhî…

— Super, a zis Sebi. Acum o să mergi cu Mama și Tata să faceți o poză la mâna ta. Să stai nemișcat acolo, ca să iasă poza bine. Veniți cu ea înapoi la cabinet, eu o să mă uit, s-o văd cât e de frumoasă, după care o să-ți fac o păpușă…

— Nu, nu, nu vreau păpușă! s-a smiorcăit Mihai, lăsând ochii în podea și începând să suspine.

Mama s-a grăbit să vină mai aproape, dar Sebi a oprit-o cu un gest ferm.

— Bine, bine, Mihai, a zis el. Nu facem păpușă. Îți fac în schimb o mână de beton. Ce zici, vrei să ai o mână de beton?

Mihai voia o mână de beton.

— Îhî, a zis, ridicând ochii spre privirea încurajatoare a lui Sebi.

*

Mama și Tata discutau în bucătărie. Mama era în pragul lacrimilor. Se ținuse tare toată ziua, dar acum, seara, oboseala o prinsese din urmă. Tata încerca să o consoleze. Vorbeau în șoaptă, dar Mihai îi auzea din living, unde îl lăsaseră să se uite la desene înainte de culcare, chiar dacă nu înțelegea tot ce își spuneau.

El însuși era obosit. Şi, spre deosebite de Mama, chiar plânsese la un moment dat. Pur și simplu nu se mai putuse abține. Durerea era prea mare. Trebuia să țină mâna într-o poziție dureroasă, „ca să iasă poza“, cum spusese doamna de la radiologie. Mihai era pe genunchii lui Tati și ținea mâna pe un capăt de masă, iar deasupra ei atârna un aparat mare de tablă cu un ochi de sticlă. „Aveți grijă să stea așa nemișcat“, spusese doamna și Tata o ascultase. Îi ținuse mâna întinsă forțat câteva clipe lungi și pe Mihai îl duruse atât de tare, că începuse să plângă acolo, în poala lui Tati.

Acum îi era mai bine. Simțea oboseala, era ca o pătură udă aruncată pe umeri, însă măcar nu-l mai durea mâna. Acum avea într-adevăr o mână de beton, așa cum îi promisese Sebi. Chiar el i-o făcuse așa. I-o construise din fâșii de pansament și un amestec de praf cu apă. Sub asta, ca să nu-l jeneze, îi pusese un pachet întreg de vată. Venind cu mașina către casă, Mihai simțise la propriu cum se întărește mâna. Sebi îi făcuse un „maiou“ din aceleași fâșii de pansament, adică îl înfășurase ca o mumie de la gât până la brâu, pentru a-i face mâna dreaptă să stea nemișcată la piept. „Te deranjează ceva la poziția asta?“, îl întrebase. „Nu“, zisese el. „Bun, atunci“, rostise Sebi. „Pentru că așa o să trebuiască să stai cel puțin o lună. Și nu e puțin timp, Mihai. Mai ales pentru un băiețel de vârsta ta.“

Lui Mihai vorbele acestea îi sunaseră amenințător, chiar dacă, la cei șapte ani neîmpliniți ai săi, încă nu știa bine cât anume înseamnă o lună. Își dădea totuși seama că va trebui să stea cu mâna nemișcată până când oscioarele sale se vor lipi la loc, iar asta sigur nu se putea întâmpla de pe o zi pe alta.

— Partea frumoasă, ca să nu zic bună, continuase Sebi, e că toți prietenii vor veni să te viziteze, îți vor aduce bunătăți, îți vor face toate mofturile, iar tu, în schimb, le poți cere să deseneze pe ghipsul tău. Nu e chiar așa rău, o să vezi. Până la urmă o să te obișnuiești.

Televizorul era dat pe Disney Junior. De data aceasta era un episod nu din Doctoriţa Plușica, ci din Jake și pirații din Țara de Nicăieri. Hook cel Năuc, piratul cel rău cu cârlig în loc de mână, era pus din nou pe fapte rele. Mihai se uita însă cu alți ochi la desen. Niciodată până acum nu-l văzuse cu adevărat pe Hook. Acum simțea că-i înțelege cumva furia, chiar dacă faptelor sale rele tot nu le găsea vreo justificare. Oricum, Jake și ai lui aveau să-i vină de hac și de-această dată.

— În cinci minute mergem la culcare, Mihai, a anunțat vocea stinsă a Mamei, din bucătărie.

— Bine, a zis el.

Așa cum stătea pe canapea, în fața televizorului, mâna dreaptă i se odihnea pe burtă. Degetele celeilalte mâini o pipăiau întruna. Încercau să o descopere, să se împrietenească cu ea. De-acum, ghipsul se întărise bine de tot. Tare ca betonul, chiar așa. Cu buricele degetelor sale mici, urmărea liniile firelor înțepenite de pansament. Erau zeci, sute. Se intersectau în toate direcțiile, mergeau paralel, se suprapuneau și formau adevărate bariere. Sub acest cofraj, în cuibul de vată, mâna vătămată dormea amorțită, și doar vârfurile degetelor se mai puteau mișca dincolo de capătul mantalei de ghips, ca cinci șerpișori somnoroși. Mihai se temea să le atingă. Prefera să exploreze suprafața nouă și zgrunțuroasă a ghipsului. Atingerea ei îl electriza, trezea în el o senzație cu care nu se mai întâlnise până atunci. Era ceva special, ceva numai al lui.

*

Nu reușea să-și găsească locul în pat. În orice poziție ar fi stat, îl incomoda mâna sa de beton.

Mama și Tata se culcaseră deja. Stinseseră becul în dormitor. Lumina din hol era însă aprinsă, ca în fiecare noapte. Prin ușa camerei sale, puțin întredeschisă, becul arunca o dâră lungă pe covor. Din când în când, Mihai se ridica cu greu în fund și se uita la ea. Apoi se uita la Soldier, cățelușul de pluș. Acesta stătea nemișcat, așa cum îl pusese el lângă pernă. „Bine că măcar tu poți să dormi“, i-a spus Mihai în gând, dar cumva în șoaptă, ca să nu-l trezească.

Îl furnica mâna. O mâncărime caldă, la care nu avea cum să ajungă. Era atât de departe!

S-a întors pe partea stângă, cu spatele la Soldier. Dar nici așa nu era bine. Ghipsul îl apăsa pe coaste. S-a ridicat iar în fund, s-a uitat la dâra de lumină de pe covor, apoi iar la cățelușul adormit. Parcă l-a și văzut cum lovea din lăbuțe. Ca Ares, dulăul bunicilor de la țară. Alerga după iepurași, probabil. Bunu’ îi spusese că asta fac ei în somn. Ce mult și-ar fi dorit să poată adormi și el! Să doarmă și să viseze că zboară. Acelea erau cele mai frumoase vise ale lui. Zborul transforma în vis plăcut și cele mai urâte coșmaruri. Când îl urmărea dinozaurul cu ochi roșii, Mihai începea să dea din brațe ca din aripi și atunci se ridica de la pământ, îl lăsa pe dinozaur în urmă, să ragă și să arunce flăcări pe nări de disperare. De acolo, din cer, se uita la el și râdea vesel, ușurat că a scăpat de pericol.

Dar dacă acum, cu mâna în ghips, zborul nu-l va mai asculta? Dacă dinozaurul cu ochi roșii va veni din nou să-l urmărească și el în zadar va lovi din aripi? Cum poți să zbori cu o singură aripă? Asta, mai mult decât poziția incomodă, îl împiedica pe Mihai să adoarmă.

Însă, până la urmă, oboseala și-a spus cuvântul. Cu Soldier la piept, Mihai a închis ochii. Și sigur că, de după primul tufiș, în lumea din vis, a apărut amenințător dinozaurul ca un balaur. A urlat spre el și Mihai a rupt-o la fugă, strigând-o pe Mama. Speriat, a dat totuși din brațe. A simțit rezistența aerului în palme. În ambele palme! Atunci s-a uitat la mâna dreaptă și a văzut-o liberă, departe de corp. A prins curaj. A dat și mai tare din aripile lui de om și picioarele i s-au desprins de la pământ. Zbura! În vis, putea încă să zboare. Era salvat.

În văzduh, Mihai râdea.