Sjón, Skugga‑Baldur

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4932-7

ISBN PDF: 978-973-46-4933-4

ISBN print: 978-973-46-4897-9

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă:© iStockphoto.com/SeppFriedhuber; © Srlee2/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Născut în 1962 la Reykjavík, Islanda, SJÓN (SIGURJÓN BIRGIR SIGURÐSSON) este romancier, dramaturg, poet şi textier. Romanele sale, printre care se numără Vulpea albastră (2003), Muza şoptitoare (2005) sau Din gura balenei (2008), au fost traduse în douăzeci şi cinci de limbi. Este autorul multora dintre textele cîntecelor celebrei Björk. A fost nominalizat la Premiul Oscar pentru versurile din coloana sonoră a filmului Dancer in the Dark, regizat de Lars von Trier.

I

(9-11 ianuarie 1883)

E uluitor cât de mult seamănă vulpile albastre cu pietrele. Când o astfel de vulpe se ghemuieşte iarna lângă o stâncă, este practic imposibil să le deosebeşti; din acest punct de vedere, vulpile albastre dau dovadă de mult mai multă pricepere decât cele albe, care lasă întotdeauna o umbră întunecată sau se disting, gălbui, pe fundalul zăpezii.

O vulpe albastră stă lipită de piatra ei, lăsând zăpada s-o acopere pe partea dinspre vânt. Îşi întoarce crupa către viscol, se face ghem şi-şi vâră botul sub un picior din spate, coborându-şi pleoapele până ce nu se mai zăreşte decât o bănuială de pupilă. Astfel şezând, îl pândeşte pe omul care nu s-a clintit din loc de când s-a adăpostit sub o streaşină stâncoasă aici, pe pantele cele mai înalte ale masivului Ásheimar, cu vreo optsprezece ore în urmă. Zăpada viscolită s-a aşternut peste el, făcându-l să arate ca un picior de zid năruit.

Animalul trebuie să aibă grijă să nu uite că omul e un vânător.

Îi luase urma mult mai la sud, în Botn. Cerul era senin, iar prima sclipire sângerie a zorilor străpungea întunericul adânc al miezului de iarnă. Omul coborâse peste câmpuri, apoi o cotise spre nord, peste Ásar, către Litla-Bjarg, unde nu viscolise încă.

Odată ajuns acolo, observă o mişcare în vârful crestei. Îşi vârî mâna în buzunar după lunetă, o desfăcu şi o duse la ochiul cel bun:

Da, nu încăpea nici o îndoială!

Era una dintre fiicele lui jupân Rănică Vulpoiul.

Părea să ignore cu desăvârşire orice pericol. Toate mişcările ei sugerau că era în căutare de pradă. Înainta fără grabă, absorbită de această unică preocupare.

Omul o privi cu mai multă atenţie.

Îşi concentră mintea asupra ei, încercând să dibuiască ce are de gând, încotro avea s-o apuce după ce isprăvea de amuşinat creasta. Apoi, dintr-odată, vulpea o luă la goană; omul nu putea înţelege de ce. Atitudinea ei dădea de înţeles că simţise apropierea unui mare pericol. Dar nimic n-ar fi putut trăda prezenţa omului – cel puţin, nimic perceptibil prin simţuri.

Trebuie să-i fi intuit cumva intenţiile:

Era un om pornit la vânătoare.

Omul urcă dealul. Încerca să-şi păstreze vie în minte imaginea vulpii, ca s-o poată regăsi cu mai multă uşurinţă:

— Se învârte peste zăpada întărită ca un titirez.

Ajuns pe creastă, cercetă urmele lăsate de vulpe. Măsură una între degetul mare şi arătător; era un exemplar de talie mare. În zăpada de pe buricul degetului său se prinsese un fir strălucitor de blană – culoarea era, neîndoielnic, albastră.

Fuioare de nori se îngrămădeau spre apus.

Avea să viscolească, probabil.

Vulpea nu se zărea nicăieri.

Pârtia croită de vulpe se întindea cât vedeai cu ochii.

Bărbatul mergea grăbit, cu vântul în spate. Acum nu mai conta dacă vulpea îi simţea mirosul; ştia deja că e pe urmele ei.

Din când în când se oprea să verifice dacă nu cumva o pierduse, folosind aceeaşi metodă ca mai înainte. Se concentra din toate puterile asupra direcţiei în care ar fi putut-o lua vulpea şi asupra locului în care ar avea-o în bătaia puştii.

Şi brusc primeşte indicaţii foarte limpezi asupra direcţiei în care o luase vulpea şi asupra locului în care o va avea în bătaia puştii:

— Vulpea se îndreaptă spre nord, peste podiş. O va coti apoi spre est, către platourile stâncoase de la Melar; ascunzătoarea perfectă pentru o vulpe albastră.

Oare era prea preocupată să se pună la adăpost? Oare toate gândurile ei se îndreptau spre primejdia care o ameninţa – lăsându-i astfel omului o portiţă prin care îi putea pătrunde în minte? N-avusese grijă să se păzească de o asemenea intruziune?

Oare tocmai primise un mesaj telepatic din partea vulpii?

Pe podişul stâncos aerul era încremenit şi îngheţat; gerul îi muşca obrajii. Departe, spre nord, omul zări o moviliţă albăstruie. Rămase nemişcat. După un timp, moviliţa se urni. Şi îndată după aceea o vulpe albastră apăru dintre stânci.

— Aha, uite-o!

Un animal de o frumuseţe rară. Întunecată ca pământul, cu blana deasă şi coada stufoasă, n-avea să se lase prinsă uşor. Acum se îndepărta din nou, cu salturi bruşte şi iuţi.

Omul o rupse la fugă pe urmele ei.

După cum bănuise, vulpea se afundă în miezul viforniţei. Şi, chiar în clipa în care viscolul era gata s-o înghită, se opri şi se uită înapoi, către om.

După care dispăru în goană.

Geamătul vântului cutremura văzduhul.

O potârniche albă trecu în zbor pe lângă om, aproape atingându-l, împinsă de vijelie. În urma ei, un şoim se înălţă spre cer, cu bătăi sigure de aripi.

Omul se întoarse cu spatele în direcţia rafalelor de vânt, îşi strânse mai bine fularul, iar cureaua tolbei o petrecu de trei ori peste braţul drept, aşa încât tolba să-i stea strâns lipită de coapsă.

Ajunsese chiar când începea viscolul.

Omul înainta cu greu prin bezna adâncă.

La început mersese pe teren pietros şi avansase cu relativă uşurinţă, dar zăpada devenise tot mai adâncă, iar drumul tot mai dificil.

Trebuia să se încreadă în următorul raţionament:

„Vulpea poate da dovadă de o spaimă copilărească atunci când vremea se arată potrivnică. Se va îngropa sub un troian sau se va ascunde într-o crăpătură sub pământ, aşteptând să treacă viscolul“.

Acum era ocazia ideală să recupereze o parte din distanţa care îl despărţea de ea.

Înainta cu greu.

Dar, tocmai când începea să simtă că se apropie de vulpe, zăpada deveni brusc mai adâncă. Acum îi ajungea până la coapse – după încă un pas, rămase ţintuit locului.

Nu mai putea merge nici înainte, nici înapoi; iar de văzut, nu vedea nici la o palmă în faţa ochilor.

Viscolul sufla asupra lui din toate părţile, de sus şi de jos.

Odată cu căderea serii, vremea se strică încă şi mai mult, gerul pătrundea chiar şi prin hainele lui groase; era atât de îngheţat, încât începu să tremure ca să se încălzească.

Apoi se hotărî să lase zăpada să îl acopere cu totul.

În timp ce ningea peste el, omul se legăna imperceptibil, aşa încât zăpada căzută să formeze în jurul lui un soi de cochilie care îl apăra de vânt.