Vladimir Nabokov, Bend Sinister

Copyright © 1947, Vladimir Nabokov

All rights reserved

© 2012, 2020 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8556-1

ISBN PDF: 978-973-46-8557-8

ISBN print: 978-973-46-8213-3

Foto autor: din arhiva personală a familiei Nabokov

Foto copertă: © Ljupco Smokovski/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VLADIMIR VLADIMIROVICI NABOKOV s-a născut pe 23 aprilie 1899 la Sankt-Petersburg, într-o familie foarte cultivată, astfel încât stăpânea impecabil franceza şi engleza încă din copilărie. În 1919, Nabokovii sunt nevoiţi să emigreze, iar în 1922 tatăl scriitorului este ucis de un fanatic rus la Berlin. Nabokov a studiat limbile slave şi romanice la Trinity College din Cambridge până în 1922. Apoi a locuit la Berlin (1923-1937) şi Paris (1937-1940), scriind cu fervoare, în rusă, mai multe romane, zeci de povestiri, sute de poeme şi câteva drame. În 1925 s-a căsătorit cu Vera Slonim. În perioada respectivă, şi-a întreţinut familia din traduceri, lecţii de engleză şi tenis, precum şi ca autor de cuvinte încrucişate în rusă şi analist de şah. În 1940 a plecat în America, împreună cu soţia şi fiul său, de teamă să nu fie trimis într-un lagăr de concentrare. A predat la universităţile Wellesley, Harvard şi Stanford. Între 1948 şi 1959 a fost profesor de literatură rusă la Cornell University. Pasionat de entomologie, Nabokov a descoperit în 1944 o (sub)specie de fluture care-i va purta numele: Lycaeides melissa samuelis Nabokov. A tradus în engleză Evgheni Oneghin de Puşkin şi Un erou al timpului nostru de Lermontov. Este autorul mai multor lucrări de critică literară, dintre care studiul despre Gogol (1944) este foarte important pentru înţelegerea artei acestuia. Din seria rusă a scrierilor lui Nabokov, publicate sub pseudonimul V. Sirin, fac parte romanele Maşenka (1926), Rege, damă, valet (1928), Apărarea Lujin (1930), Ochiul (1930), Glorie (1932), Un hohot în beznă (1932), Disperare (1934), Invitaţie la eşafod (1938), Darul (1937-1938). După stabilirea în Statele Unite, începe strălucita sa carieră de romancier în limba engleză. Publică Adevărata viaţă a lui Sebastian Knight (1941), Blazon de bastard (1947), Lolita (1955), Pnin (1957), Foc palid (1962, roman în versuri, cu adnotări), Ada sau ardoarea (1969), Lucruri transparente (1972) şi Priveşte-i pe arlechini! (1974). În 1967 îi apare volumul autobiografic Vorbeşte, memorie. Pentru activitatea sa literară, Nabokov a fost distins cu National Book Foundation Medal. S-a stins din viaţă la Montreux, în 1977.

Blazon de bastard (1947) descrie o lume marcată de tirania unei dictaturi politice. Profesorul Adam Krug, renumit filozof în ţara sa, este singurul care refuză să se supună regimului, preluând funcţia de preşedinte al universităţii în noul an de învăţământ, nu atât principial, cât din motive legate de viaţa sa personală, în care are loc o tragedie ce îl face să simtă nevoia de-a se retrage pentru o vreme din societate şi a-şi petrece timpul împreună cu fiul său. Acest lucru este văzut ca un afront adus noii linii de gândire impuse de dictatorul Paduk (întâmplător, fost coleg de şcoală cu Adam Krug) şi „Partidul Oamenilor Obişnuiţi“, pentru care traiul individual este considerat periculos, diferenţele dintre oameni trebuie aplatizate, iar unica sursă de bunăstare a societăţii este statul. Dictatorul Paduk dispune, aşadar, să fie arestaţi toţi apropiaţii filozofului, sperând astfel să atragă sprijinul lui Krug pentru a valida noul regim şi o nouă lume birocratică, sublimă prin absurditatea ei.

Introducere

Blazon de bastard a fost primul roman pe care l-am scris în America şi asta s-a întâmplat la şase ani după ce eu şi această ţară ne-am adoptat reciproc. Cea mai mare parte a cărţii a fost scrisă în iarna şi primăvara anilor 1945-1946, într-o etapă a vieţii deosebit de senină şi de plină de energie. Starea mea de sănătate era excelentă. Consumul zilnic de ţigări atinsese pragul de patru pachete pe zi. Dormeam cel puţin patru, cinci ore, iar celelalte ore din noapte mi le petreceam plimbându-mă cu creionul în mână prin apartamentul mic şi afumat din Craigie Circle, Cambridge, Massachusetts, unde locuiam sub o bătrână cu picioare din piatră şi deasupra unei tinere cu un auz exagerat de fin. În fiecare zi, inclusiv duminica, îmi petreceam până la zece ore studiind structura unor fluturi aflaţi în paradisul laboratoarelor Muzeului de Zoologie Comparată din Harvard; doar de trei ori pe săptămână stăteam până la prânz, când mă smulgeam de lângă microscop şi de lângă camera lucida pentru a face drumul până la Wellesley (cu tramvaiul şi autobuzul sau cu metroul şi trenul), unde le predam studentelor literatura şi gramatica rusă.

Cartea a fost terminată într-o noapte cu ploaie caldă, în linii mari asemănătoare cu cea de la sfârşitul capitolului optsprezece. Un prieten binevoitor, Edmund Wilson, a citit-o în formă dactilografiată şi i-a recomandat-o lui Allen Tate, care le-a cerut celor de la editura Holt să o publice în 1947. Eram în mare măsură acaparat de alte treburi, dar am reuşit să remarc vuietul surd pe care l-a stârnit. După câte îmi amintesc, laudele au venit doar din partea a două publicaţii săptămânale – Time şi The New Yorker, cred.

Termenul bend sinister¹ indică o linie sau o bandă trasată peste un blazon, din colţul stâng de sus până jos în dreapta (şi despre care se crede în general, dar în mod greşit, că indică un descendent nelegitim). Titlul pe care l-am ales este o încercare de a sugera un contur deformat prin refracţie, o distorsiune în oglinda fiinţei, un moment de cotitură în care viaţa o ia pe o cale greşită, o lume sinistră orientată spre stânga. Cusurul acestui titlu este acela că cititorul profund, care caută „idei generale“ sau „teme existenţiale“ (ceea ce înseamnă, în mare, acelaşi lucru) într-un roman, s-ar putea să se simtă tentat să le caute şi în această carte.

Puţine lucruri pot fi mai plicticoase decât o dezbatere de idei generale inserată cu de-a sila de un autor sau de un cititor într-o operă literară. Scopul acestei introduceri nu este acela de-a arăta că Blazon de bastard se include sau nu se include în categoria „literatură serioasă“ (un eufemism care acoperă profunzimea superficială sau banalitatea veşnic bine-venită). Nu m-a interesat niciodată ceea ce se numeşte literatură de analiză socială („cărţi mari“, în pălăvrăgeala jurnalistică sau comercială). Nu sunt „sincer“, nu sunt „provocator“, nu sunt „satiric“. Nu caut nici formula didactică, nici pe cea alegorică. Politica şi economia, bombele atomice, formele de artă abstractă sau primitivă, Orientul în ansamblul său, semnele de „dezgheţ“ din Rusia Sovietică, viitorul omenirii şi aşa mai departe – mă lasă total indiferent. La fel ca şi în cazul Invitaţiei la eşafod – cu care această carte are afinităţi clare –, stabilirea unei comparaţii automate între Blazon de bastard şi operele lui Kafka sau clişeele lui Orwell n-ar face decât să demonstreze că automatul nu l-a citit nici pe marele scriitor german, nici pe mediocrul scriitor englez.

În mod asemănător, influenţa epocii în care trăiesc asupra cărţii de faţă este la fel de neînsemnată precum influenţa cărţilor mele, sau măcar a acestei cărţi, asupra epocii în care trăiesc. Se pot identifica, neîndoielnic, anumite imagini reflectate în oglindă, generate în mod direct de regimurile imbecile şi detestabile pe care toţi le cunoaştem şi cu care m-am intersectat în decursul vieţii mele: lumi ale tiraniei şi torturii, ale fasciştilor şi bolşevicilor, ale gânditorilor filistini şi ale babuinilor încălţaţi cu cizme. Neîndoielnic, de asemenea, este faptul că, dacă n-aş fi avut înaintea ochilor asemenea modele, n-aş fi putut împăna această fantezie cu fragmente din discursurile lui Lenin, cu o ciozvârtă din constituţia sovietică şi cu cocoloaşe de pseudoeficienţă nazistă.

Deşi metoda luării de ostatici este la fel de veche precum cele mai vechi războaie, o nuanţă mai nouă apare atunci când un stat tiranic se află în război cu propriii săi supuşi şi poate lua ostatic pe oricare dintre cetăţenii săi, fără să existe vreo lege care să-l oprească. O metodă mai nouă şi mai perfecţionată este folosirea cu subtilitate a ceea ce eu numesc „pârghia iubirii“ – metoda diabolică (folosită cu atât de mult succes de către sovietici) de a-l lega pe rebel de ţara lui blestemată prin intermediul coardelor maltratate ale sufletului său. Trebuie remarcat totuşi faptul că, în Blazon de bastard, statul poliţienesc, încă tânăr, al lui Paduk – unde o anume imbecilitate este o trăsătură naţională a poporului (motiv pentru care se multiplică posibilităţile de-a încurca sau de-a distruge lucrurile, într-o manieră atât de tipică, slavă Domnului, tuturor tiraniilor) – rămâne mult în urma regimurilor reale în ceea ce priveşte utilizarea cu succes a acestei pârghii a iubirii, pe care la început o caută pe bâjbâite, irosindu-şi timpul cu persecuţia inutilă a prietenilor lui Krug şi ajungând să-şi dea seama doar din întâmplare (în capitolul cincisprezece) că, răpindu-i copilul, îl va forţa pe acesta să facă absolut orice i se cere.

Povestea din Blazon de bastard nu este, de fapt, despre viaţă şi moarte într-un stat poliţienesc grotesc. Personajele mele nu sunt „tipuri“, nu sunt purtătorii unei „idei“ sau ai alteia. Paduk, dictatorul actual şi totodată fost coleg de şcoală al lui Krug (chinuit în mod regulat de către colegii lui, mângâiat în mod regulat de către administratorul şcolii); doctorul Alexander, reprezentantul guvernului; inefabilul Hustav; glacialul Crystalsen şi nenorocitul de Kolokololiteǐshchikov; cele trei surori Bachofen; caraghiosul poliţist Mac; soldaţii idioţi şi cruzi – toţi aceştia nu sunt altceva decât fantasme absurde, iluzii apăsătoare care-i apar lui Krug în scurta sa existenţă, dar care dispar în chip inofensiv când eu le dau liber actorilor.

Aşadar, tema principală din Blazon de bastard este ritmul inimii iubitoare a lui Krug, chinul pe care îl are de îndurat o dragoste fără margini – iar cartea a fost scrisă şi trebuie citită mai cu seamă pentru paginile despre David şi tatăl său. Încă două teme însoţesc tema principală: cea a brutalităţii imbecile care îşi ratează propria ţintă prin faptul că suprimă copilul care trebuie salvat şi-l salvează pe cel care trebuie suprimat; şi tema binecuvântatei nebunii care-l cuprinde pe Krug când percepe adevărul simplu din spatele realităţii, când ştie, deşi nu poate exprima în cuvintele care aparţin lumii lui, că el, fiul lui, soţia lui şi toţi ceilalţi nu sunt altceva decât capriciile şi fanteziile mele.

Am formulat eu vreun verdict? Am dat vreo sentinţă? Am dat vreo satisfacţie simţului moral? Dacă imbecilii şi brutele pot pedepsi brute şi imbecili şi dacă actul crimei mai păstrează un înţeles obiectiv în lumea lipsită de înţeles a lui Paduk (lucruri ce stau sub semnul îndoielii), atunci putem afirma: crima este pedepsită la sfârşitul cărţii, când figurinele de ceară îmbrăcate în uniforme chiar suferă, manechinele în sfârşit se tăvălesc în chinuri reale şi Mariette cea drăgălaşă sângerează după ce a fost străpunsă şi sfâşiată de poftele a patruzeci de soldaţi.

Povestea începe să rodească în ciorba lucioasă a băltoacei formate după ploaie. Krug examinează băltoaca de la fereastra spitalului în care soţia sa este pe moarte. Băltoaca lunguiaţă, de forma unei celule ce stă să se dividă, reapare ca un motiv secundar pe tot parcursul romanului, sub forma unui strop de cerneală în capitolul patru, a unei pete de cerneală în capitolul cinci, a laptelui vărsat în capitolul unsprezece, a gândurilor care se deplasează ca un infuzor cu cili în capitolul doisprezece, a urmei lăsate de un insular fosforescent în capitolul optsprezece şi a urmei lăsate de suflet în textura intimă a spaţiului în paragraful final. Băltoaca ce revine astfel la viaţă, iar şi iar, în mintea lui Krug rămâne legată de imaginea soţiei sale nu doar pentru că a contemplat apusul reflectat în ea de lângă patul în care aceasta îşi dădea sufletul, ci şi pentru că mica băltoacă îi evocă în chip nelămurit legătura mea cu el: o ruptură în lumea lui, care duce spre o altă lume – una plină de duioşie, lumină şi frumuseţe.

O imagine înrudită cu aceasta, care vorbeşte încă şi mai limpede despre Olga, este aceea în care ea se dezbracă de ea însăşi, de bijuteriile ei, de colierul şi diadema vieţii pământeşti, în faţa unei oglinzi strălucitoare. Această imagine apare de şase ori în cursul unui vis, printre amintirile fluide, refractate de vis, legate de copilăria lui Krug (capitolul cinci).

Paronomasia este un fel de ciumă verbală, o boală molipsitoare în lumea cuvintelor; nu e de mirare că ele sunt distorsionate în chip idiot şi monstruos în Padukgrad, unde fiecare individ este doar o anagramă a celorlalţi indivizi. Cartea este plină de distorsiuni stilistice, cum sunt jocurile de cuvinte îmbinate cu anagrame (în capitolul doi, cuvântul rusesc circumferinţă, krug, se transformă în cel german pentru castravete, gurk, la care se adaugă aluzia la drumul înapoi peste pod pe care-l face Krug); neologisme sugestive (amorandolina – o chitară specifică locului); parodii ale clişeelor narative („care auzise fără să vrea ultimele cuvinte rostite“ şi „care părea a fi şeful grupului“, în capitolul doi); transferuri de litere („favoare“ şi „rumoare“ sar capra în capitolul şaptesprezece); şi, desigur, hibridarea limbilor.

Limba ţării, cea vorbită în Padukgrad şi Omigod, precum şi în valea râului Kur, în munţii Sakra şi în zona Lacului Mohorât este o corcitură între o limbă slavă şi una germanică, peste care se suprapune un filon puternic de kuraniană veche (vizibil mai ales în exclamaţiile care redau suferinţa); dar rusa şi germana colocvială apar în exprimarea reprezentanţilor tuturor grupurilor, de la soldatul ekwilist vulgar până la intelectualul rafinat. Ember, de exemplu, în capitolul şapte, îi dă prietenului său o mostră de traducere a primelor trei versuri din monologul lui Hamlet (actul III, scena I) în limba localnicilor (însoţite şi de o interpretare pseudosavantă a primei fraze menite să trimită spre uciderea lui Claudius: „Crima urmează a fi sau a nu fi?“). Şi continuă prin traducerea în limba rusă a unei părţi din discursul Reginei, actul IV, scena VII (de asemenea cu o notă explicativă) şi cu o superbă transpunere, tot în limba rusă, a fragmentului de proză din actul III, scena II, care începe cu „Nu crezi oare, domnul meu, că o pădure de pene…“. Problemele legate de traducere, de trecerea fluidă dintr-o limbă într-alta, de straturile semantice transparente care scot în evidenţă sau estompează unele sensuri sunt la fel de caracteristice acestei cărţi precum sunt problemele financiare ţărilor cu tiranii comune.

În această oglindă dementă a artei şi groazei, un pseudocitat alcătuit din shakespearisme obscure (capitolul trei) generează, în ciuda absenţei oricărui sens real, imaginea măruntă şi estompată a spectacolului acrobatic care oferă cu atâta generozitate fundalul pentru finalul glorios al capitolului următor. O serie de versuri luate la întâmplare din textul romanului Moby Dick este prezentată ca aparţinând „unui celebru poet american“ (capitolul doisprezece). Dacă „amiralul“ şi „vasele“ sale, dintr-un discurs oficial, lipsit de orice originalitate (capitolul patru), sunt mai întâi percepute de bărbatul rămas văduv ca „animalul“ şi „oasele“ sale, aceasta se explică prin faptul că referirea întâmplătoare, plasată exact înaintea lor, la un soţ care-şi pierde soţia tulbură şi estompează propoziţia următoare. Când, în capitolul trei, Ember menţionează patru romane de succes, cititorului atent nu poate să-i scape faptul că titlurile a trei dintre ele construiesc, în linii mari, recomandarea igienică de a nu Trage Apa la Toaletă când Trenul Trece prin Sate şi Oraşe, pe când cel de al patrulea face aluzie la Cântecul lui Bernadette scris de Werfel, pe jumătate anafură, pe jumătate fondantă. În mod asemănător, la începutul capitolului şase, unde sunt menţionate alte câteva romane de dragoste de duzină, la modă, o uşoară deviere în spectrul înţelesului înlocuieşte titlul Pe aripile vântului (ciugulit din poemul Cynara al lui Dowson) cu acela de Trandafiri purtaţi de vânt (ciugulit din acelaşi poem), iar combinaţia dintre două romane ieftine (de Remarque şi de Şolohov) naşte Nimic nou pe Donul liniştit.

Stéphane Mallarmé ne-a lăsat trei sau patru bagatele nemuritoare, printre acestea După-amiaza unui faun (schiţată într-o primă formă în 1865). Krug este obsedat de acest poem bucolic, unde faunul o acuză pe nimfă că se desprinde din îmbrăţişarea lui sans pitié du sanglot dont j’étais encore ivre („dispreţuind zvâcnirea ce încă mă îmbată“). Frânturi din acest vers reverberează prin toată cartea, ivindu-se, de exemplu, în capitolul patru, în văicărelile doctorului Azureus – malarma ne donje – şi în scuzele lui Krug din acelaşi capitol – donje te zankoriv – când întrerupe sărutul celor doi tineri, studentul şi micuţa lui Carmen, cea care o prefigurează pe Mariette. Şi moartea este o întrerupere nemiloasă; senzualitatea apăsătoare a bărbatului văduv îşi caută un refugiu patetic în Mariette, dar, în clipa în care strânge cu lăcomie coapsele nimfei de ocazie, de care este pe punctul de a se bucura, o larmă asurzitoare la uşă frânge pentru totdeauna zvâcnirea ritmică.

Se poate pune întrebarea dacă merită ca autorul să conceapă şi să presare în carte aceste semnale discrete a căror natură cere în primul rând ca ele să nu bată la ochi. Cine se va osteni să bage de seamă că Pankrat Tzikutin, amărâtul cu vederi pogromiste (capitolul treisprezece) este Socrates Hemlocker; sau că propoziţia „copilul este curajos“, în contextul imigrării (capitolul optsprezece), este o frază standard dintr-un text folosit pentru a testa abilităţile de lectură ale posibililor viitori cetăţeni americani; că Linda nu a furat, de fapt, micuţa bufniţă de porţelan (capitolul zece); că puştii din curte (capitolul şapte) au fost desenaţi de Saul Steinberg; că „tatăl celeilalte nimfe“ (capitolul şapte) este James Joyce care a scris Winnipeg Lake (ibid.); şi că ultimul cuvânt din carte nu este o greşeală de tipar (aşa cum a presupus în trecut cel puţin un corector)? Pentru cei mai mulţi cititori nici nu va conta faptul că le-au scăpat toate aceste lucruri; cei bine intenţionaţi vor veni cu propriile lor simboluri, telefoane mobile şi radiouri portabile la mica mea petrecere; cei ironici vor insista pe ideea că explicaţiile mele din această prefaţă sunt de o monstruozitate fatală şi mă vor îndruma să adaug note de subsol data viitoare (minţile de o anumită factură găsesc notele de subsol comice). Totuşi, pe termen lung, ceea ce contează este doar satisfacţia personală a autorului. Rareori îmi recitesc cărţile şi asta doar cu un scop practic, pentru a verifica o traducere sau o ediţie nouă; dar, atunci când fac totuşi lucrul acesta, ceea ce mă încântă cel mai mult este murmurul tainic al temelor ascunse, presărate ici şi colo.

Astfel, în paragraful doi din capitolul cinci, apare pentru prima dată sugestia că „există cineva care ştie“ – un intrus misterios care profită de visul lui Krug pentru a transmite propriul său mesaj codificat. Intrusul nu este şarlatanul vienez (pe toate cărţile mele ar trebui pus avertismentul „freudieni, nu vă apropiaţi“), ci o zeitate antropomorfă personificată de mine. În ultimul capitol al cărţii zeitatea este cuprinsă de un val de milă pentru această făptură şi intervine în grabă pentru a prelua controlul. Lovit de un acces de nebunie, Krug îşi dă seama că se află pe mâini bune: nimic pe lumea asta nu contează, nu trebuie să te temi de nimic, iar moartea este doar o chestiune de stil, doar un procedeu literar, o rezoluţie muzicală. Şi, pe când sufletul trandafiriu al Olgăi, devenit deja emblemă într-un capitol anterior (nouă), se roteşte în întunericul jilav de la fereastra luminată a camerei mele, Krug revine, confortabil, în sânul creatorului său.

Vladimir Nabokov

9 septembrie 1963

Montreux

1. Bend Sinister („blazon de bastard“) este titlul original al romanului (n. r.).

1

O băltoacă lunguiaţă în mijlocul asfaltului aspru; ca o urmă lăsată de un picior fin, umplută cu mercur; ca o gaură lăbărţată prin care poţi vedea cerul de pe fund. Înconjurată, remarc acest lucru, de o zonă umedă, neagră, lipsită de contur, în care s-au împotmolit câteva frunze moarte de un verde cafeniu. Înecate aici, după părerea mea, înainte ca băltoaca să se restrângă la dimensiunile actuale.

A rămas în umbră, dar cuprinde în ea o fărâmă din strălucirea de dincolo, unde se găsesc două case şi câţiva copaci. Uită-te mai bine. Într-adevăr, reflectă un petic de cer palid… o nuanţă infantilă de albastru… am un gust de lapte în gură pentru că am avut o cană de culoarea asta acum treizeci şi cinci de ani. Ţi-a căzut ceva, cred că ai pierdut asta, o casă gălbuie în bătaia soarelui de dincolo!

Când vântul de noiembrie tresare din când în când într-un spasm îngheţat, luciul bălţii se încreţeşte într-un vârtej rudimentar. Două frunze trilobate – semănând cu doi înotători cu trei picioare ce aleargă tremurând spre apă – sunt purtate de propriul elan drept în mijlocul băltoacei unde, încetinindu-şi brusc mişcarea, plutesc lăţite pe apă. Ora patru şi douăzeci. Imagine de la fereastra spitalului.

Copaci de noiembrie, printre care doi plopi, cred, cresc direct din asfalt: în bătaia soarelui rece, strălucitor, toţi cu scoarţa bogat brăzdată de riduri argintii şi cu o ţesătură de rămurele golaşe lucind stins ca aurul vechi, căci, fiind mai sus, primesc din abundenţă lumina blândă, înşelătoare a soarelui. Imobilitatea lor contrastează cu zvâcnirile spasmodice ale imaginii lor reflectate în apă – căci emoţia unui copac este perceptibilă vizual în frunzişul său, din care rămân doar aproximativ treizeci şi şapte de frunze, ici şi colo, într-o parte a coroanei. Tremură uşor, într-o nuanţă incertă, însă în lumina soarelui capătă acelaşi luciu de icoană ca împletitura milioanelor de rămurele. Peste albastrul leşinat al cerului se suprapun fâşii neclintite de nori palizi.

Operaţia nu a reuşit şi soţia mea o să moară.

Dincolo de gardul scund, în bătaia soarelui, în lumina prea intensă, o casă cu faţada împărţită în patrulatere: tocurile ferestrelor mărginite de mici coloane gălbui, cornişa lată, anostă, necuvântătoare – faţa încremenită a unui tort ce a stat prea mult în magazin. Ziua, ferestrele sunt negre. Treisprezece la număr, zăbrele albe, jaluzele verzi. Totul se vede foarte clar, dar ziua nu va ţine mult. În bezna uneia dintre ferestre s-a mişcat ceva: o gospodină de vârstă incertă deschide – „dă…“, cum spunea dentistul meu, un oarecare dr. Wollison, în anii mei cu de dinţi de lapte – fereastra, scutură ceva, „şi acum poţi să închizi“.

Cealaltă casă (mai la dreapta, dincolo de un garaj puţin ieşit în afară) e acum aurie. Plopii cei cu multe braţe îşi întind peste ea fâşiile de umbră întreţesute printre propriile lor mădulare arcuite, desfăşurate în aer, lucind stins şi întunecat. Dar totul se estompează, se şterge, ea şedea adesea în mijlocul câmpului şi picta un amurg care niciodată nu dura, iar un copil de ţăran, foarte mic, cuminte şi sperios, stătea nemişcat lângă cotul ei în partea dreaptă, în ciuda firii sale timide, şi se uita la şevalet, la vopsele, la pensula umedă de acuarele din mâna ei suspendată în aer ca o limbă de şarpe… Soarele s-a dus lăsând în urmă doar un amestec violaceu de resturi de zi, îngrămădite unele peste altele… ruine şi gunoaie.

Suprafaţa pestriţă a celeilalte case este traversată de o scară exterioară, iar fereastra mansardei, către care duce aceasta, este acum la fel de strălucitoare cum fusese băltoaca – devenită acum o masă de lichid alb murdar, brăzdată de fâşii de un negru funerar, aşa încât pare copia tabloului descris anterior din care s-au şters toate culorile.

Cred că n-am să uit niciodată verdele întunecat al peluzei înguste de la intrarea primei case (faţă de care cea de a doua stă într-o latură). O peluză cam cheală şi în acelaşi timp cam ciufulită, cu o cărare de asfalt presărată cu frunze de un maroniu prăfos. Culorile se sting. O ultimă strălucire luminează fereastra către care încă mai duc treptele zilei. Dar şi aceasta piere şi, dacă s-ar aprinde lumina în interior, ar ucide ultimele semne ale zilei din exterior. Fâşiile de nori sunt îmbujorate ca nişte obraji, milioanele de rămurele au devenit extrem de clar conturate; şi acum a dispărut şi culoarea din partea de jos: casele, peluza, gardul şi tot ce era între ele a fost înghiţit şi estompat de un cenuşiu arămiu. Ah, oglinda băltoacei s-a făcut mov strălucitor.

S-a aprins lumina în casa în care mă aflu şi imaginea de la fereastră a murit. Totul este cufundat într-un negru ca de cerneală, cu un cer de un albastru ca de cerneală decolorată – „scrie albastru, se face negru“, cum apare pe sticluţa de cerneală, însă nu s-a întâmplat aşa nici cu cerneala, nici cu cerul, s-a întâmplat doar cu pomii şi cu milioanele lor de rămurele.

2

Krug se opri în uşă şi privi în jos spre faţa ei întoarsă în sus. Trăsăturile ei (încreţituri întreţesute) se mişcau (o vibraţie, o radiaţie) pentru că ea spunea ceva şi el îşi dădu seama că asta dura de ceva vreme. Poate tot timpul cât coborâseră scările spitalului. Ochii ei de un albastru spălăcit şi buza superioară alungită, ridată, o făceau să semene cu cineva, cu o persoană pe care o cunoştea de mulţi ani, dar nu-şi amintea cine… ciudat lucru! Urmând cărarea lăturalnică a unor informaţii lipsite de importanţă ajunse să o identifice pe sora-şefă. Glasul ei neîntrerupt prinse viaţă ca şi cum acul şi-ar fi găsit şanţul pe disc. Şanţul de pe discul minţii lui. Al minţii lui care începuse să se învârtă când el se oprise în uşă şi-i privise faţa întoarsă în sus. Jocul trăsăturilor ei prinsese glas acum.

Rosti cuvântul care însemna „luptă“ cu accentul specific dialectului din nord-est: fakhtung în loc de fahtung. Persoana (un bărbat?) cu care ea semăna se ivi din ceaţă şi dispăru înainte de a o identifica… sau de a-l identifica.

— Încă se mai luptă, spuse ea…, întunecat şi periculos. Oraşul este întunecat, e periculos să mergi pe stradă. Chiar ar fi mai bine să rămâneţi aici peste noapte… Să dormiţi în spital, pe un pat (gospitalisha kruvka – cu acelaşi accent din Ţinutul Mlaştinilor, şi el se simţi ca o cioară greoaie – kruv – bătând din aripi în lumina amurgului). Vă rog! Sau măcar să-l aşteptaţi pe doctorul Krug care are maşină.

— Nu suntem rude, spuse el. O simplă coincidenţă.

— Ştiu, spuse ea, dar chiar n-ar fi bine, n-ar fi bine, n-ar fi bine… (pământul se învârtea întruna, deşi se golise de sens).

— Am permis, spuse el.

Şi, deschizând portofelul, merse până acolo încât să desfacă, cu degete tremurânde, documentul respectiv. Avea degete groase (dă-mi să văd) şi neîndemânatice (uite-aici) care tremurau tot timpul. Ori de câte ori desfăcea ceva, îşi sugea obrajii şi plescăia. Krug – căci despre el era vorba – îi arătă hârtia cu scrisul estompat. Era un bărbat corpolent, obosit, puţin adus de spate.

— Numai că s-ar putea să nu vă fie de nici un folos, oricând vă poate nimeri un glonţ rătăcit, scânci ea.

(De bună seamă, biata femeie îşi închipuia că gloanţele continuau să flukhtung în timpul nopţii, ca nişte fragmente meteorice rămase de pe urma împuşcăturilor, care încetaseră de mult.)

— Nu mă interesează politica, spuse el. Şi nu trebuie decât să traversez râul. Un prieten o să vină mâine-dimineaţă să aranjeze totul.

O bătu uşurel pe braţ şi-şi văzu de drum.

Cedă, cu plăcerea pe care acţiunea însăşi o presupune, presiunii calde şi blânde a lacrimilor. Senzaţia de uşurare nu dură mult, căci, de îndată ce le lăsă să curgă liber, deveniră chinuitor de fierbinţi şi de abundente, astfel încât îi tulburară vederea şi respiraţia. Înaintă prin ceaţa spasmodică de-a lungul Căii Omigod spre cheiul râului. Încercă să scape de nodul din gât, dar nu făcu decât să declanşeze un alt suspin sufocant. Regretă că cedase tentaţiei, căci acum nu i se mai putea împotrivi, iar omul sfâşiat de suspine din interiorul lui era potopit de lacrimi. Ca de obicei, făcea distincţia între omul care suspina şi cel care privea: privea cuprins de îngrijorare, de compasiune, de un oftat, de o continuă uimire. Aceasta era ultima redută a dualismului pe care îl detesta. Dacă extragi rădăcina pătrată din eu rezultatul este eu. Note de subsol, flori de nu-mă-uita. Străinul care priveşte calm revărsarea de durere a celuilalt stând pe un mal abstract. O figură cunoscută, deşi anonimă şi distantă. M-a văzut plângând când aveam zece ani şi m-a dus în faţa unei oglinzi dintr-o cameră nelocuită (care avea într-un colţ o colivie de papagal goală) ca să-mi privesc trăsăturile răvăşite. Ridicând dintr-o sprânceană, m-a ascultat cum spuneam lucruri pe care n-ar fi trebuit să le spun. Fiecare mască pe care am încercat-o avea găuri şi pentru ochii lui. Chiar şi în momentele când eram cuprins de acele convulsii pe care bărbaţii le preţuiesc atât de mult. Mântuitorul meu. Martorul meu. Şi acum Krug începu să-şi caute batista, un cocoloş alb murdar, pierdut pe undeva, prin adâncurile nopţii sale private. Când îşi făcu apariţia, în sfârşit, din labirintul de buzunare, Krug îşi şterse din faţa ochilor cerul întunecat şi casele amorfe; şi atunci văzu că a ajuns aproape de pod. În alte nopţi, întunericul era străpuns de un şir ondulat de lumini care aveau o anume cadenţă, o incandescenţă regulată ai cărei paşi îşi aveau imaginea repetată şi prelungită pe suprafaţa neagră, şerpuitoare a râului. În noaptea asta nu se vedea decât un glob de lumină difuză acolo unde stătea un Neptun din granit pe blocul său de piatră, piatră ce devenea un parapet, parapet ce se pierdea în ceaţă. În timp ce Krug înainta anevoie cu paşi egali, doi soldaţi ekwilişti îi ieşiră în cale. În apropiere se mai zăreau şi alţii şi, când lumina unei lanterne se mişcă precum un cal pe tabla de şah, pentru a-l examina, Krug observă un omuleţ îmbrăcat ca un meshchaniner [mic-burghez] care stătea cu braţele încrucişate şi zâmbea, afişând un surâs bolnăvicios. Cei doi soldaţi (având amândoi, curios lucru, semne de vărsat de vânt pe faţă) cereau, după câte înţelegea Krug, să le arate documentele (lui, ale lui Krug). În timp ce el se scotocea în căutarea permisului, cei doi îl invitară să se grăbească, făcând în acelaşi timp aluzie la o mică afacere amoroasă pe care ei o avuseseră, urmau să o aibă sau îl invitau pe el să o aibă cu maică-sa.

— Îmi vine greu să cred, spuse Krug în timp ce se căuta prin buzunare, că asemenea fantezii care au crescut ca viermii pe trupurile unor tabuuri străvechi ar putea deveni cu adevărat fapte – şi asta din mai multe motive. Iată, le-am găsit (aproape că le rătăcisem în timp ce stăteam de vorbă cu copilul orfan… vreau să spun, cu asistenta).

Se repeziră la documente de parcă ar fi fost o bancnotă de o sută de kruni. În timp ce îi examinau permisul, Krug îşi suflă nasul şi-şi vârî încet batista în buzunarul stâng al hainei; dar se răzgândi şi o mută în buzunarul drept al pantalonilor.

— Ce înseamnă asta? întrebă soldatul mai gras, indicând un cuvânt cu unghia de la degetul mare cu care apăsa hârtia.

Krug, ţinându-şi ochelarii de citit în dreptul ochilor, se uită peste mâna omului.

— Universitate, spuse el. Locul unde oamenii învaţă diverse chestii… nu e mare lucru.

— Nu, asta! zise soldatul.

— Ah, „filozofie“. Ştii şi tu. Când încerci să-ţi închipui un mirok [cartof roz, mic] fără să faci nici o legătură cu cei pe care i-ai mâncat sau pe care ai să-i mănânci.

Făcu un gest nelămurit cu ochelarii, apoi îi puse în locul obişnuit în care îi punea când se afla în sala de curs (buzunarul sacoului).

— Cu ce treabă pe-aici? De ce te învârţi pe lângă pod? întrebă soldatul cel gras în timp ce tovarăşul său încerca să descifreze şi el permisul.

— Toate lucrurile se pot explica, spuse Krug. De vreo zece zile mă tot duc zilnic la Spitalul Prinzin. O problemă personală. Ieri un prieten mi-a făcut rost de acest document pentru că s-a gândit că podul s-ar putea să fie păzit după lăsarea serii. Locuiesc pe malul dinspre sud. În seara asta m-am întors mai târziu decât de obicei.

— Eşti doctor sau pacient? întrebă soldatul mai slab.

— Daţi-mi voie să vă citesc eu ce vrea să spună peticul ăsta de hârtie, zise Krug şi întinse mâna binevoitor.

— Eu o ţin şi tu citeşte, spuse cel slab, ţinând hârtia cu capul în jos.

— Faptul că e invers nu mă deranjează, dar îmi trebuie ochelarii de citit.

Trecu din nou prin acelaşi coşmar: pardesiu, sacou, pantaloni şi găsi un toc de ochelari gol. Era pe punctul de a-şi reîncepe căutările.

— Mâinile sus! strigă soldatul mai gras, brusc, isteric.

Krug se supuse, înălţând spre cer tocul de ochelari.

Partea stângă a lunii era acoperită de o umbră atât de densă, încât satelitul devenise aproape invizibil în oceanul limpede şi negru de eter pe care părea că pluteşte iute, iluzie datorată faptului că spre lună se mişcau câţiva norişori de şinşilă; partea dreaptă, însă, o fâşie sau un obraz poros şi pudrat din abundenţă cu talc, era puternic luminată de vâlvătaia cu aspect de lumină artificială a unui soare invizibil. Întreg ansamblul avea un efect remarcabil.

Soldaţii îl percheziţionară. Dădură peste o butelcă goală în care până nu demult fusese coniac. În ciuda faptului că era un bărbat masiv, Krug se gâdila, aşa că examinarea destul de brutală a coastelor lui îl făcu să scoată mici gemete şi să se chircească. Ceva sări şi căzu la pământ cu un ţârâit de greiere. Îi găsiseră ochelarii.

— E-n ordine, spuse soldatul cel gras. I-ai de jos, dobitoc bătrân!

Krug se aplecă, bâjbâi, făcu un pas în lateral… urmat de un scrâşnet oribil sub vârful pantofului său butucănos.

— Ei, Doamne, ce situaţie extraordinară! rosti el. Acum aproape că nu mai e nici o diferenţă între analfabetismul meu fizic şi analfabetismul vostru intelectual.

— O să te arestăm, spuse cel gras, asta o să-ţi taie pofta de a mai face pe clovnul cu noi, beţivan bătrân ce eşti! Şi când n-o să mai avem chef să te păzim, o să te aruncăm în apă şi-o să tragem în tine în vreme ce te îneci!

Se apropie de ei încă un soldat, jucându-se cu lanterna, şi Krug îl zări din nou pe omuleţul palid, stând ceva mai departe şi zâmbind.

— Vreau să mă distrez şi eu, zise cel de-al treilea soldat.

— Ia te uită! Pe cine văd eu aici!? exclamă Krug. Ce mai face vărul tău, grădinarul?

Cel nou-venit, un tânăr urât, roşu în obraji, cu o faţă de ţăran, îi aruncă lui Krug o privire inexpresivă şi apoi arătă spre soldatul cel gras.

— E vărul lui, nu al meu.

— Ah, da, desigur, zise Krug grăbit. Asta am vrut să spun şi eu. Ce mai face bunul grădinar? I s-a vindecat piciorul stâng?

— Nu ne-am mai văzut de ceva timp, răspunse morocănos soldatul cel gras. Locuieşte în Bervok.

— Un om de treabă, continuă Krug. Tare ne-a părut rău de el când a căzut în groapa cu pietriş. Spune-i, de vreme ce este încă în viaţă, că profesorul Krug îşi aminteşte adesea discuţiile pe care le-am avut la o cană de cidru. Viitorul îl poate crea oricine, dar numai un înţelept poate crea trecutul. În Bervok se găsesc nişte mere grozave.

— Ăsta-i permisul lui, zise grăsanul morocănos către cel roşu la faţă, iar acesta din urmă luă cu multă grijă hârtia şi imediat o dădu înapoi celuilalt.

— N-ar fi rău să-l chemi pe ved’min syn [nenorocitul] ăla, spuse el.

Abia acum se apropie şi bărbatul cel mărunţel. Părea chinuit de impresia că Krug se situează cumva pe o poziţie de superioritate faţă de soldaţi, căci începu să se plângă, cu o voce subţire, aproape ca de femeie, şi să spună că el şi fratele lui deţin o băcănie pe malul celălalt şi că amândoi au un profund respect faţă de Conducător încă din acea binecuvântată zi de şaptesprezece ale lunii în curs. Răzvrătiţii fuseseră învinşi, slavă Domnului, iar el îşi dorea să se întoarcă acum alături de fratele lui pentru ca Poporul Victorios să se poată bucura de delicatesele pe care le vindeau el şi fratele lui surd.

— Termină cu chestiile astea şi citeşte ce scrie aici, zise grăsanul.

Băcanul cel palid se conformă. Profesorul Krug avea deplina libertate, acordată de Comitetul Bunăstării Publice, de a circula după lăsarea serii. De a trece din cartierul de sud al oraşului în cel de nord. Şi înapoi. Cel care citise întrebă dacă n-ar putea să treacă podul împreună cu profesorul. Îmbrâncit cu multă hotărâre, omul dispăru în noapte. Iar Krug porni să traverseze râul cel negru.

Episodul acesta întorsese şuvoiul din drumul său: acum curgea nevăzut, ascuns în spatele unui zid de întuneric. Îşi aduse aminte de alţi idioţi pe care el şi ea îi studiaseră – o activitate desfăşurată cu un soi de entuziasm răutăcios combinat cu dezgust. Bărbaţi care se îmbătau dintr-o halbă de bere băută într-un birt mizerabil, înlocuind satisfăcuţi procesul gândirii cu muzica ce guiţa la radio. Ucigaşi. Respectul de care un mare om de afaceri se bucură în oraşul său natal. Critici literari care laudă cărţile prietenilor sau susţinătorilor lor. Farceurs flaubertieni. Frăţii, ordine mistice. Oameni pe care animalele dresate îi amuză. Membrii ai cluburilor literare. Toţi aceia care sunt pentru că nu gândesc, negând astfel teoria carteziană. Ţăranul zgârcit. Politicianul înfloritor. Rudele ei – familia ei îngrozitoare şi total lipsită de umor. Deodată, cu limpezimea unei imagini ce ţi se iveşte înainte să adormi sau a unei femei strălucitor înveşmântate dintr-un vitraliu, ea îi traversă retina, din profil, ducând ceva în braţe… o carte, un copil sau poate doar aşteptând să i se usuce oja vişinie de pe unghii… şi zidul se nărui, şuvoiul scăpă liber din nou. Krug se opri, încercând să se stăpânească, se sprijini de parapet cu mâna neprotejată de mânuşă, aşa cum făceau odinioară bărbaţii în frac când se fotografiau, vrând astfel să imite portretele pictate de mari maeştri – cu mâna pe o carte, pe spătarul unui scaun, pe un glob –, dar de îndată ce aparatul de fotografiat se declanşă, totul începu să se mişte, să ţâşnească, şi el porni mai departe cu mers sacadat din cauză că suspinele îi sfâşiau sufletul neprotejat de mânuşă. Luminile de pe partea cealaltă se apropiau în cercuri concentrice strălucitoare, tremurătoare, înţepătoare, pentru ca apoi să scadă în intensitate, ajungând doar un punct fără contur atunci când clipeai, şi să se amplifice extravagant imediat după aceea. Era un bărbat masiv, greoi. Simţi că există o legătură intimă între el şi apa neagră, lăcuită, care clipocea şi ofta sub arcurile de piatră ale podului.

În scurt timp se opri din nou. Ia să pipăim şi să examinăm acest obiect. În lumina slabă (a lunii? a lacrimilor? a celor câtorva lămpi pe care taţii muribunzi ai oraşului le aprinseseră dintr-un sentiment mecanic al datoriei?) mâna sa identifică un model repetabil în asprimea pietrei: un şanţ, o mică sferă şi o scobitură în care se adunase puţină apă – toate mărite exagerat, aşa cum sunt cele 30 000 de cratere din scoarţa lunii de plastic de pe pagina lucioasă pe care selenograful i-o arată cu mândrie tinerei sale soţii. În această noapte, nu mult după ce au vrut să-mi înapoieze portofelul, pieptenele şi tabachera ei, am găsit şi am pipăit lucrul acesta – o combinaţie rafinată, detaliile unui basorelief. Până acum n-am mai atins niciodată această mică sferă şi n-am să mai dau de ea niciodată. Momentul acesta de contact conştient ascunde în el un strop de mângâiere. Frâna de urgenţă pusă timpului. Indiferent ce reprezintă clipa de faţă, am oprit-o din drum. Prea târziu. Pe parcursul celor… să mă gândesc… doisprezece, doisprezece ani şi trei luni de viaţă împreună ar fi trebuit să imobilizez prin această metodă simplă milioane de momente; plătind probabil nişte amenzi uriaşe, aş fi reuşit să opresc trenul. Ia spune, de ce-ai făcut asta? m-ar fi întrebat conductorul privindu-mă cu ochii mari. Pentru că am vrut să opresc în loc copacii aceştia care treceau în goană şi cărarea care şerpuieşte printre ei. Călcând-o pe coadă înainte să-mi scape. Poate atunci ei nu i s-ar fi întâmplat ceea ce i s-a întâmplat, dacă eu aş fi avut obiceiul de a opri în loc fărâma aceasta sau aceea din viaţa noastră în comun, în mod profilactic, profetic, dându-i acestui moment, sau aceluia, răgazul de a se odihni şi de a-şi trage sufletul în tihnă. Dacă aş fi îmblânzit timpul. Pentru a-i da inimii ei un răstimp de odihnă. Pentru a-i face vieţii pe plac, viaţa… pacientul nostru.

Krug – căci tot el era – merse mai departe păstrând încă în buricul degetului mare, ca pe o amorţeală care nu dispărea, impresia lăsată de sfera de piatră. Capătul ăsta al podului era mai bine luminat. Soldaţii care l-au oprit păreau ceva mai plini de viaţă, mai proaspăt bărbieriţi şi aveau uniforme mai curate. Erau şi mai numeroşi şi opriseră mai mulţi trecători nocturni: doi bătrâni cu biciclete, un bărbat cu înfăţişare de domn (haină cu guler de catifea ridicat, mâini în buzunare) şi fata care-l însoţea, o pasăre de noapte cam plouată.

Pietro – de fapt, un soldat care semăna cu Pietro, ospătarul-şef de la Clubul Universităţii – Pietro-soldatul examină permisul lui Krug şi spuse cu un accent gutural:

— Nu reuşesc să pricep, domnule profesor, ce v-a înlesnit trecerea peste pod. Nu aveaţi dreptul să faceţi asta, întrucât colegii mei din partea de nord nu v-au semnat permisul. Mă tem că va trebui să vă întoarceţi şi să le cereţi să vi-l semneze, aşa cum specifică regulile impuse de starea de urgenţă. Altminteri nu vă pot lăsa să intraţi în cartierul de sud al oraşului. Je regrette, dar legea e lege.

— Foarte adevărat, răspunse Krug. Din păcate nu ştiu nici să citească, darămite să scrie.

— Asta nu-i problema noastră, zise chipeşul Pietro, grav şi politicos, iar tovarăşii săi îi confirmară spusele cu aceeaşi seriozitate, dând din cap. Nu, nu vă pot lăsa să treceţi decât dacă, repet, identitatea şi nevinovăţia dumneavoastră sunt garantate de semnătura patrulei de pe partea cealaltă.

— Dar n-am putea să întoarcem podul în loc, cum s-ar zice? întrebă Krug calm. Să-l întoarcem cu totul, adică. Dumneavoastră semnaţi permisele celor care trec din cartierul de sud în cel de nord, da? Păi, haideţi să inversăm procesul. Semnaţi-mi preţiosul document şi îngăduiţi-mi să mă duc să mă culc în patul meu din Calea Peregolm.

— Nu vă înţeleg, domnule profesor, răspunse Pietro dând din cap. Am stârpit duşmanul, da, l-am zdrobit sub călcâi. Dar vreo două, trei capete ale hidrei sunt încă vii, aşa că nu putem risca. Vă asigur, domnule profesor, că într-o săptămână, două oraşul îşi va reveni la normal. Ce ziceţi, băieţi, promitem să facem asta? se adresă el celorlalţi soldaţi care consimţiră cu entuziasm, iar pe feţele lor inteligente se aşternu lumina înflăcărării civice care îl transfigurează chiar şi pe cel mai simplu dintre cetăţeni.

— Fac apel la imaginaţia dumneavoastră, spuse Krug. Închipuiţi-vă că mă duceam în direcţia cealaltă. De fapt, chiar m-am dus în direcţia cealaltă azi-dimineaţă, când podul nu era păzit. A instala patrule numai după căderea nopţii este o idee foarte convenţională… dar, fie, treacă de la mine. Lăsaţi-mă să trec şi eu.

— Numai dacă documentul este semnat, spuse Pietro şi-i întoarse spatele.

— Nu cumva coborâţi la un nivel inacceptabil standardele, dacă acestea chiar există, după care judecaţi inteligenţa umană? bombăni Krug.

— Şşşt, linişte! spuse alt soldat, ducându-şi un deget la buza despicată şi făcând semn spre spatele lat al lui Pietro. Gata, Pietro are perfectă dreptate. Plecaţi!

— Da, plecaţi, zise Pietro care auzise fără să vrea ultimele cuvinte. Şi când vă întoarceţi cu hârtia semnată şi toate treburile în ordine… gândiţi-vă numai la satisfacţia interioară pe care o veţi trăi după ce vom semna noi. Şi va fi şi pentru noi o mare plăcere. Noaptea e abia la început şi, oricum, n-ar trebui să ne temem de un pic de efort fizic dacă e să fim demni de Conducătorul nostru. Duceţi-vă, domnule profesor!

Pietro privi spre cei doi bătrâni care aşteptau calm, cu mâinile încleştate pe ghidoanele bicicletelor, cu încheieturile degetelor albite în lumina felinarelor, privindu-l atent cu ochi de câine rătăcit.

— Puteţi să vă duceţi şi voi, zise soldatul generos.

Cu o iuţeală ce contrasta în mod ciudat cu vârsta lor înaintată şi picioarele lor ca nişte fuse, bărbaţii încălecară pe biciclete şi începură să pedaleze, balansându-se în dorinţa lor de a se îndepărta cât mai repede şi schimbând între ei câteva cuvinte mormăite. Despre ce vorbeau? Despre pedigriul bicicletelor lor? Despre preţul vreunei mărci speciale? Despre starea pistei de concurs? Poate vorbele lor erau strigăte de încurajare? Glume între prieteni? Îşi pasau unul altuia mingea unei glume pe care o citiseră cu mulţi ani în urmă în Simplizissimus sau în Strekoza? Totdeauna ne dorim să aflăm despre ce vorbesc cei ce trec pe lângă noi pe biciclete.

Krug mergea cât putea de repede. Norii acoperiseră satelitul nostru silicos. Undeva la jumătatea podului îi depăşi pe cei doi ciclişti cărunţi. Examinau amândoi rubinul posterior al uneia dintre biciclete. Cealaltă zăcea la pământ pe o parte, ca un cal prăbuşit, cu capul pe jumătate ridicat. Krug mergea repede strângând permisul în mână. Ce s-ar întâmpla dacă l-aş arunca în Kur? Aş fi condamnat să merg de la un capăt la altul al podului, care n-ar mai fi un pod de vreme ce nici unul dintre malurile lui n-ar mai fi accesibil. N-ar mai fi un pod, ci o clepsidră pe care cineva ar întoarce-o mereu avându-mă pe mine în interior ca un nisip fin, fluid. Sau un fir de iarbă cules de jos, pe care merge o furnică şi pe care îl întorci când ea ajunge la capăt, unde pentru ea se deschide un abis, aşa că biata făptură trebuie să-şi facă numărul din nou. Veni rândul bătrânilor să-l depăşească, aşa că trecură pe lângă el zăngănind în ceaţă, galopând elegant, îndemnându-şi armăsarii negri cu pintenii înroşiţi de sânge.

— Tot eu sunt, zise Krug când prietenii săi îngălaţi se strânseră în jurul lui. Aţi uitat să-mi semnaţi permisul. Uite-l! Să facem treaba cât mai repede. Trage aici o cruce, o îmbârligătură, o svastică sau orice altceva. Nu pot spera să ai la tine chiar o ştampilă.

În timp ce vorbea, îşi dădu seama că ei nici măcar nu-l recunosc. S-au uitat la permisul lui. Au ridicat din umeri ca şi cum s-ar fi descotorosit de povara cunoaşterii. S-au scărpinat în cap – o metodă aparte folosită în ţara aceea pentru că se presupunea că astfel un val de sânge mai bogat ajunge la celulele gândirii.

— Locuiţi pe pod? întrebă soldatul cel gras.

— Nu, răspunse Krug. Vă rog, încercaţi să înţelegeţi. C’est simple comme bonjour, cum ar spune Pietro. M-au trimis înapoi pentru că n-am nici o dovadă că voi m-aţi lăsat să trec. Din punct de vedere formal, eu nici nu mă aflu pe pod.

— S-ar putea să se fi căţărat de pe o barjă, zise o voce marcată de suspiciune.

— Nu, nu, fără chestii de-astea. Văd că tot nu pricepeţi. Am să vă explic cât se poate de simplu. Cei aflaţi pe malul solar au văzut lucrurile heliocentric, în timp ce voi, cei de pe malul teluric le-aţi văzut geocentric şi, dacă aceste două aspecte nu ajung cumva să se armonizeze, eu, obiectul vizualizat, sunt condamnat la un du-te-vino în noaptea universală.

— Ăsta-i omul care-l cunoaşte pe vărul lui Gurk strigă unul dintre soldaţi, lovit brusc de lumina recunoaşterii.

— Oh, asta-i grozav! exclamă Krug uşurat. Uitasem de bunul grădinar. Aşadar, am lămurit un punct. Şi-acum, haideţi, faceţi ceva.

Băcanul cel palid făcu un pas înainte şi zise:

— Am o idee. Eu îl semnez pe al lui, el îl semnează pe al meu, şi în felul ăsta traversăm amândoi.

Cineva dădu să-i pună cătuşele, dar soldatul cel gras, care părea a fi şeful grupului, interveni spunând că ideea nu i se pare rea.

— Întoarce-te cu spatele, îi spuse băcanul lui Krug.

Deşurubă iute capacul stiloului şi sprijini hârtia pe omoplatul lui Krug.

— Ce nume să trec aici, fraţilor? îi întrebă pe soldaţi.

Începură să se foiască de pe un picior pe altul şi să-şi dea coate, căci nici unul dintre ei nu era dispus să-şi piardă anonimatul la care toţi ţineau foarte mult.

— Trece Gurk, zise cel mai curajos dintre ei în cele din urmă, arătând spre soldatul cel gras.

— Trec aşa? şi băcanul se întoarse iute spre Gurk.

După câteva încercări de a-l convinge, Gurk îşi dădu consimţământul. După ce termină cu permisul lui Krug, băcanul trecu, la rândul său, în faţa acestuia. Copii care sar capra sau amiralul cu pălărie ascuţită care-şi sprijină telescopul pe umărul tânărului marinar (şi orizontul care se leagănă ca un scrânciob, şi un pescăruş alb care se roteşte în zbor, dar nicăieri nu se vede nici un petic de uscat).

— Sper să reuşesc să o fac la fel de frumos cum aş fi făcut-o dacă aş fi avut ochelarii, zise Krug.

Pe linia punctată nu merge. Creionul tău este tare. Spatele tău este moale. Castravete. Şterge-l cu un fier înroşit pentru marcat vitele.

Cele două documente au fost trecute din mână în mână şi aprobate cu destulă reţinere.

Krug şi băcanul porniră la drum pe pod; Krug chiar mergea, pe când tovarăşul său cel mărunţel îşi manifesta bucuria vecină cu delirul alergând în cercuri în jurul lui Krug, alergând în cercuri din ce în ce mai largi şi imitând o locomotivă: puf-puf, cu braţele lipite de corp, cu picioarele mişcându-se aproape simultan în paşi mici, sacadaţi, cu genunchii puţin îndoiţi. Imitând în glumă un copil – copilul meu.

— ’Stoy, chort [stai, lua-te-ar dracii], strigă Krug, folosind pentru prima oară în noaptea aceea vocea sa adevărată.

Băcanul îşi încheie rotirea printr-o spirală care-l aduse din nou pe orbita lui Krug, după care îşi sincroniză paşii cu paşii acestuia şi începu să sporovăiască vesel.

— Trebuie să-mi cer scuze pentru comportamentul meu, zise el, dar sunt convins că şi dumneata trăieşti aceleaşi sentimente ca mine. A fost o adevărată tortură. Credeam că n-o să-mi dea drumul în vecii vecilor… iar aluziile lor la înec şi spânzurătoare, cam lipsite de tact. Altminteri, trebuie să-ţi dau dreptate, băieţii au fost măreţi. În timp ce stăteam…

Ăsta este al patrulea stâlp de felinar, am parcurs o zecime din pod. Doar câteva sunt aprinse.

—… fratele meu, care este complet surd, are o prăvălie pe Bulevardul Theod… pardon, Bulevardul de Smarald. De fapt, suntem parteneri, dar eu am şi o mică afacere doar a mea care mă ţine mult timp departe de prăvălie. Având în vedere evenimentele recente, are nevoie de ajutorul meu, aşa cum avem toţi. Poate crezi că…

Stâlpul cu numărul zece.

—… dar eu aşa văd lucrurile. Conducătorul nostru este un om mare, fireşte, un geniu, un-om-care-se-naşte-o-dată-într-un-secol. Genul de şef pe care cei ca mine şi ca dumneata ni l-am dorit mereu. Dar e un om plin de amărăciune. E plin de amărăciune pentru că în ultimii zece ani guvernul nostru aşa-zis liberal l-a urmărit, l-a torturat, l-a aruncat în puşcărie pentru fiecare cuvânt pe care l-a rostit. N-am să uit niciodată, ba chiar am să povestesc şi nepoţilor, ce a spus când a fost arestat ultima dată la marele miting din Godeon: „Eu“ a zis el atunci „sunt făcut pentru a conduce, precum păsările sunt făcute pentru a zbura“. Cred că este cel mai profund gând exprimat vreodată într-o limbă omenească şi totodată cel mai poetic. Spune-mi şi mie ce alt scriitor a mai rostit vreodată ceva cât de cât asemănător? Voi merge chiar mai departe şi voi spune…

Ăsta e numărul cincisprezece. Sau şaisprezece?

—… dacă privim lucrurile dintr-o altă perspectivă. Noi suntem un neam de oameni liniştiţi, ne dorim o viaţă liniştită, vrem să ne meargă afacerile fără probleme. Căutăm plăcerile liniştite ale vieţii. De exemplu, toată lumea ştie că cel mai plăcut moment al zilei este acela în care te întorci de la muncă, îţi deschei haina, pui să-ţi cânte muzica încet şi te aşezi în fotoliul preferat ca să te amuzi cu bancurile din ziarul de seară sau ca să-ţi bârfeşti vecinii cu nevestica ta. Asta înseamnă pentru noi adevărata cultură, adevărata civilizaţie umană, lucrurile pentru care a curs atâta sânge şi atâta cerneală în antichitate în Roma şi în Egipt. Dar în zilele noastre auzi întruna tot felul de tâmpiţi zicând că, pentru oameni ca mine şi ca dumneata, s-a terminat cu acest fel de viaţă. Îţi vine să crezi?… Nu s-a terminat. Şi nu numai că nu s-a terminat, ci…

Or fi peste patruzeci? Trebuie să fi ajuns deja la jumătatea podului.

—… să-ţi spun ce s-a întâmplat cu adevărat în toţi aceşti ani? Păi, în primul rând, ne-au pus să plătim nişte taxe insuportabile; în al doilea rând, toţi parlamentarii şi miniştrii ăia, pe care nu i-am văzut şi nu i-am auzit niciodată, au băut din ce în ce mai multă şampanie şi s-au culcat cu nişte curve din ce în ce mai grase. Asta numesc ei libertate! Şi ce se întâmpla între timp? Undeva în adâncurile pădurii, într-o colibă de lemn, Conducătorul îşi scria manifestele, ca un animal hăituit. Şi cât au mai suferit adepţii lui! Doamne! Am auzit nişte lucruri îngrozitoare de la cumnatul meu, care este membru de partid încă din tinereţe. N-am nici o îndoială că e cel mai inteligent om pe care l-am cunoscut în viaţa mea. Aşa că vezi…

Nu, mai puţin de jumătate.

—… eşti profesor, după câte înţeleg. Ei, de-acum încolo te aşteaptă un viitor strălucit, domnule profesor. Trebuie să-i educăm pe cei ignoranţi, pe cei capricioşi, pe cei răi, dar să-i educăm cu metode noi. Gândeşte-te numai la toate prostiile care ni s-au predat nouă… Gândeşte-te la milioanele de cărţi inutile adunate în biblioteci. La cărţile care se tipăresc! Ştiai… nici n-o să-ţi vină să crezi, dar mi-a spus-o o persoană demnă de toată încrederea, că într-o librărie chiar există o carte de vreo sută de pagini dedicată în întregime anatomiei ploşniţelor. Sau cărţi în limbi străine pe care nu ştie nimeni să le citească Şi se duc atâţia bani pe tot felul de tâmpenii. Toate muzeele alea uriaşe… o grămadă de minciuni. Te fac să caşti gura la o piatră pe care cineva a cules-o din grădina din spatele casei lui. Mai puţine cărţi şi mai mult bun-simţ – asta-i deviza mea. Oamenii sunt făcuţi pentru a vieţui laolaltă, pentru a face afaceri unul cu altul, pentru a vorbi, a cânta împreună, pentru a se aduna în cluburi şi prăvălii şi la colţuri de stradă… şi în biserici şi pe stadioane duminica… nu pentru a trăi izolaţi, clocind idei periculoase. Nevasta mea avea un dosar…

Bărbatul cu guler de catifea şi fata care era cu el trecură în fugă pe lângă ei, în ropot de paşi grăbiţi, fără să se uite înapoi.

—… schimbat din temelii. Ai să-i înveţi pe tineri să socotească, să scrie, să lege un pachet, să fie politicoşi şi ordonaţi, să facă baie în fiecare duminică, să vorbească frumos cu cine intră-n prăvălie… ah, e nevoie de mii de lucruri, de toate acele lucruri care au un rost pentru toţi oamenii care se aseamănă. Tare mi-aş dori să fiu şi eu profesor. Pentru că eu sunt convins că fiecare om, oricât ar fi el de umil, mergând până la ultimul pierde-vară, până la ultimul…

Dacă ar fi toate aprinse, nu m-aş încurca atât de rău.

—… pentru care am plătit o amendă ridicolă. Şi acum? Acum o să mă ajute statul în afacerile mele. Statul o să-mi controleze câştigurile – şi ce înseamnă asta? Înseamnă că cumnatul meu, care este membru de partid şi care acum şade într-un birou mare, vezi Doamne, la o masă mare acoperită cu sticlă, o să mă ajute să-mi ţin socotelile în ordine: o să câştig mult mai mult decât am câştigat până acum, pentru că de-acum suntem toţi membrii aceleiaşi fericite comunităţi. Acum totul se face în familie – o familie uriaşă în care toţi suntem uniţi, totul va fi plăcut şi nimeni nu va pune întrebări. Căci fiecare are câte o rudă în partid. Soră-mea zice că-i pare rău că bătrânul nostru s-a prăpădit, tocmai el, care se temea de vărsare de sânge. O mare exagerare. Dar eu zic aşa: cu cât o să-i împuşcăm mai repede pe băieţii deştepţi care fac scandal din cauza câtorva anti-ekwilişti care au primit în sfârşit ceea ce meritau…

Am ajuns la capătul podului. Ia te uită, aici nu ne întâmpină nimeni.

Krug avea perfectă dreptate. Patrula de pe malul sudic dezertase din post şi nu mai rămăsese decât umbra fratelui geamăn al lui Neptun, o umbră compactă care semăna cu o santinelă, dar nu era una autentică, şi care doar amintea de cei care plecaseră. Este adevărat că, la câţiva paşi mai încolo, pe chei, vreo trei, patru bărbaţi, probabil în uniformă, fumând trei sau patru ţigări ce licăreau în noapte, şedeau relaxaţi pe o bancă, în timp ce o amorandolină cu şapte coarde era mângâiată discret şi romantic, dar bărbaţii nu l-au somat pe Krug şi pe încântătorul său însoţitor, nu le-au dat nici cea mai mică atenţie când cei doi au trecut.

3

Intră în lift, care-l întâmpină cu sunetul bine cunoscut, pe jumătate bufnitură, pe jumătate tremurat, luminându-şi trăsăturile. Apăsă butonul cu numărul trei. Cabina de modă veche, fragilă, cu pereţi subţiri clipi, dar nu se mişcă din loc. Apăsă din nou. Acelaşi clipit, aceeaşi neclintire supărătoare, aceeaşi privire goală din partea obiectului care nu funcţionează şi ştie că nici nu o va face. Ieşi din lift. Imediat, cu un pocnet optic, liftul îşi închise ochii căprui. Krug urcă pe jos scările neîngrijite, dar pline de demnitate.

Krug, cocoşatul de ocazie, vârî cheia în broască, învârti, revenindu-şi simultan la postura normală, şi păşi în golul tăcut, care bâzâia, zumzăia, vuia, bolborosea, al apartamentului său. Doar o gravură după miracolul lui Da Vinci – treisprezece oameni la o masă atât de îngustă (cu veselă împrumutată de la călugării dominicani) – îl privea distant. Un fulger căzu pe umbrela ei ţepoasă, cu mâner de baga, puţin depărtată de umbrela lui, care fusese cruţată. Îşi scoase singura mănuşă pe care o avea pe mână, îşi dădu jos haina şi-şi agăţă în cuier pălăria neagră de fetru, cu boruri mari. Pălăria neagră cu boruri mari, care nu se mai simţea în largul ei, căzu din cuier şi rămase zăcând la pământ.

Krug înaintă pe culoarul lung, pe ai cărui pereţi câteva picturi negre, în ulei, care se revărsaseră din camera lui de lucru, nu dădeau la iveală, în lumina reflectată, palidă, decât nişte crăpături. Pe podea dormea o minge de cauciuc de dimensiunea unei portocale mari.

Intră în sufragerie. Acolo îl aştepta, în linişte, nişte limbă rece garnisită cu felii de castravete şi obrazul fardat al unei bucăţi de brânză, toate puse pe o farfurie.

Femeia avea auzul extrem de fin. Ieşi încet din odaia ei, situată lângă camera copilului, şi veni acolo unde era Krug. Se numea Claudina şi cam de o săptămână era singura slujnică din gospodăria lui Krug: bucătarul plecase, nefiind de acord cu ceea ce el numise în termeni foarte clari „atmosfera subversivă“ a casei.

— Slavă Domnului că aţi ajuns acasă cu bine, zise ea. Vreţi un ceai cald?

El răspunse dând negativ din cap, îi întoarse spatele, bâjbâi pe lângă bufet ca şi cum ar fi căutat ceva.

— Cum se simte madame în seara asta? întrebă ea.

Fără să-i răspundă, Krug porni încet, orbecăind parcă, spre camera turcească pe care nu o folosea nimeni şi, după ce o traversă, ajunse la o altă cotitură a culoarului. Deschise o debara, săltă capacul unui cufăr gol, se uită înăuntru şi apoi se întoarse. Claudina rămăsese încremenită în mijlocul sufrageriei, exact acolo unde o lăsase. Era angajata familiei de mai mulţi ani şi, aşa cum se întâmplă de regulă în asemenea cazuri, era o femeie plinuţă, sensibilă, de vârstă medie. Îl privea stăruitor, cu ochii ei apoşi, cu gura întredeschisă, în care se vedea un dinte îmbrăcat în aur, cu cerceii ei din coral, care priveau şi ei stăruitor, în vreme ce femeia stătea acolo ţinându-şi o mână pe pieptul inform, acoperit de o vestă tricotată.

— Aş vrea să faci ceva pentru mine, zise Krug. Mâine o să plec cu băiatul la ţară pentru câteva zile şi, cât sunt eu plecat, te rog să aduni toate rochiile ei şi să le pui în cufărul negru gol. Şi toate lucrurile ei, umbrela şi restul. Pune-le pe toate în debara, te rog, şi încuie-o. Tot ce găseşti. Poate cufărul o să fie neîncăpător…

Ieşi din cameră fără să se uite la ea, făcu un pas vrând parcă să mai inspecteze o altă debara, dar se răzgândi, se întoarse pe călcâie şi, păşind automat în vârfurile picioarelor, se apropie de camera copilului. Se opri în faţa uşii albe, bătăile furioase ale inimii îi încetară pentru o clipă, întrerupte de vocea fiului său, cu intonaţia specifică orei de culcare, detaşată şi ademenitoare, acea intonaţie pe care David o folosea cu o precizie înduioşătoare pentru a le da de ştire părinţilor săi (când se întorceau, să zicem, după ce luau cina în oraş) că nu doarme şi că e gata să primească pe oricine ar fi dornic să-i mai ureze noapte bună încă o dată.

Asta trebuia să se întâmple. Nu era decât zece şi un sfert. Credeam că noaptea e pe sfârşite. Krug închise ochii o secundă, apoi intră.

Percepu o învălmăşeală iute de aşternuturi; întrerupătorul lămpii de la capul patului ţăcăni şi băiatul se ridică, protejându-şi ochii cu mâna. La vârsta aceea (opt ani) nu se poate spune că băieţii au un zâmbet bine definit. Zâmbetul nu este localizat: este răspândit în mod difuz în întreaga fiinţă – dacă vorbim despre un copil fericit, desigur. Băiatul era încă un copil fericit. Krug îi spuse frazele banale referitoare la ora târzie şi la culcare. De-abia rostise aceste cuvinte, că un val agresiv, necruţător, de lacrimi i se dezlănţui în adâncul pieptului, se îndreptă spre gât, se opri în loc, stăvilit de forţe primare rămase în aşteptare, continuând să lucreze în străfundurile întunecate, gata de un nou atac. Pourvu qu’il ne pose pas la question atroce. Te implor, zeitate locală.

— Au tras în tine? întrebă David.

— Nici vorbă, răspunse tatăl. Nu trage nimeni noaptea.

— Dar s-a mai întâmplat. Am auzit împuşcături. Uită-te, am născocit un fel nou de a purta pijamaua.

Se ridică uşor în picioare, cu braţele desfăcute, încercând să-şi ţină echilibrul pe picioarele firave, albe, străbătute de vinişoare albastre, agăţându-se parcă, precum maimuţele, de aşternuturile răscolite şi de salteaua scârţâitoare, toată numai gropiţe. Pantaloni albaştri, bluză vernil (femeia asta nu distinge culorile).

— Le-am scăpat în baie pe cele potrivite, explică el vesel.

Şansa de a-şi etala bucuria îl umplea de energie şi, pe fundalul sunetelor pe care le scotea salteaua, sări în sus o dată, de două ori, de trei ori, mai sus şi tot mai sus… apoi căzu de la înălţime pe genunchi, se rostogoli, se ridică din nou în picioare în patul răvăşit, şovăind, legănându-se.

— Culcă-te, culcă-te, e târziu, zise Krug. Acum trebuie să plec. Hai, culcă-te! Repede!

(Poate nu mă întreabă.)

De data asta băiatul ateriză în fund şi, pipăind cu vârfurile degetelor de la picioare îndoite, îşi strecură picioarele sub pătură, între pătură şi cearşaful ei plic, izbucni în râs, apoi îşi vârî picioarele unde trebuia şi Krug îl înveli repede strângând pătura pe lângă el.

— Astă-seară n-am ascultat nici o poveste, spuse David întins drept, pe spate, cu braţele sub cap, coatele în lateral, îndoite pe pernă ca nişte aripi, bătând din pleoapele cu gene lungi.

— O să asculţi mâine-seară una lungă cât două.

Când se aplecă asupra copilului, Krug se opri o clipă la o oarecare distanţă şi se priviră în ochi: copilul încercând să găsească la repezeală un pretext pentru a mai trage de timp, tatăl rugându-se cu disperare să nu i se pună o anumită întrebare. Cât de fragedă părea pielea lui în splendoarea ceasului de culcare, cu o nuanţă fină de violet pe pleoape, cu frumuseţea aurie a frunţii mărginite de bretonul ciufulit, de un şaten auriu. Perfecţiunea fiinţelor neomeneşti – păsări, căţeluşi, molii adormite, mânji – şi a acestor mici mamifere. O combinaţie de trei puncte cafenii minuscule lângă nas, un semn din naştere pe obrazul uşor îmbujorat, îi aminti de o altă combinaţie pe care o văzuse, o pipăise, o cunoscuse recent… ce anume? Parapetul.

Îl sărută repejor, stinse lumina şi ieşi din cameră. Slavă Domnului, întrebarea nu fusese pusă – îşi zise închizând uşa. Însă în clipa în care eliberă uşor clanţa, iat-o prinzând viaţă, pe o voce subţirică.

— Curând, răspunse Krug, imediat ce-i dau voie doctorii. Culcă-te! Te rog foarte mult!

Bine că între mine şi el a stat măcar uşa asta miloasă.

În sufragerie, pe scaunul de lângă bufet, Claudina plângea zdravăn într-un şerveţel. Krug se aşeză să mănânce, presără energic sare şi piper peste mâncarea care nu avea nevoie de aşa ceva, isprăvi la repezeală, tuşi, mută farfuriile din loc, scăpă o furculiţă, o prinse din zbor cu piciorul, în timp ce femeia respira sacadat.

— Te rog, du-te în camera dumitale, spuse el în cele din urmă. Băiatul nu doarme încă. Scoală-mă mâine la ora şapte. Domnul Ember o să facă probabil mâine toate cele necesare. Eu o să plec cu copilul cât mai devreme posibil.

— Dar e aşa din senin! suspină ea. Ieri aţi zis că… Ah, aşa ceva nu trebuia să se întâmple!

— Şi să ştii că-ţi rup gâtul dacă-i sufli un singur cuvânt copilului, adăugă Krug.

Împinse farfuria cât colo, intră în camera de lucru şi încuie uşa.

Ember s-ar putea să fie plecat. Poate nu funcţionează telefonul. Dar când ridică receptorul, simţi că aparatul cel devotat este viu. Niciodată n-am fost în stare să ţin minte numărul lui Ember. Aici, pe spatele cărţii de telefon, notam amândoi în grabă nume şi cifre, scrisul de mână al unuia se amesteca cu al celuilalt, unul aplecat spre dreapta, altul spre stânga. Concavitatea ei se plia perfect pe convexitatea mea. Extraordinar – reuşesc să desluşesc umbra genelor pe obrazul copilului, dar nu-mi pot descifra propriul scris. Găsi ochelarii de rezervă şi apoi numărul bine cunoscut, cu cifra şase în mijloc, semănând cu nasul persan al lui Ember, apoi Ember puse jos pixul, îşi scoase portţigaretul de chihlimbar dintre buzele groase, proeminente şi ascultă.

„Tocmai scriam scrisoarea asta când m-a sunat Krug şi mi-a dat cumplita veste. S-a prăpădit biata Olga. A murit astăzi în urma unei operaţii la rinichi. Fusesem la spital să o văd marţea trecută, era la fel de drăguţă cum o ştiam şi i-au plăcut foarte mult orhideele nespus de frumoase pe care i le-am dăruit. Nimic nu dădea de bănuit că ar exista vreo primejdie reală sau, dacă chiar exista, doctorii nu i-au spus nimic lui Krug. Am înregistrat şocul, dar încă nu pot analiza efectul acestei veşti. Cred că n-am să pot dormi câteva nopţi de-acum încolo. Necazurile mele, toate intrigile mărunte de la teatru pe care le-am povestit îţi vor părea, mă tem, la fel de meschine pe cât îmi par şi mie acum.

În prima clipă m-am gândit, lucru pentru care n-am nici o scuză, că face o glumă monstruoasă, cum a făcut atunci când şi-a citit de-a-ndoaselea, de la coadă la cap, cursul despre spaţiu ca să vadă dacă studenţii vor reacţiona în vreun fel. N-au avut nici o reacţie, aşa cum nu am nici eu acum. Probabil ai să te întâlneşti cu el înainte de a primi această scrisoare încâlcită: mâine pleacă în Ţinutul Lacurilor cu bietul lui băieţel. O hotărâre înţeleaptă. Viitorul este cât se poate de incert, dar presupun că universitatea îşi va relua activitatea curând, deşi nimeni nu ştie, fireşte, ce schimbări neaşteptate mai pot interveni. În ultimul timp au circulat tot felul de zvonuri năucitoare; singurul ziar pe care-l citesc n-a mai apărut de două săptămâni. M-a rugat să mă ocup mâine de incinerare şi mă întreb ce va spune lumea când va vedea că el nu participă; dar atitudinea lui faţă de moarte îl împiedică, desigur, să ia parte la ceremonie, deşi ea va fi scurtă şi formală, în măsura în care voi putea realiza asta – tare n-aş vrea să intervină şi familia Olgăi. Bietul Krug… ea i-a fost un ajutor inestimabil în cariera lui strălucită. În vremuri normale, probabil aş fi trimis poza ei ziariştilor americani.“

Ember puse din nou stiloul jos şi rămase dus pe gânduri. Avusese şi el o oarecare contribuţie la acea carieră strălucită. Dintr-un student obscur, traducător al operei lui Shakespeare, în a cărui ţară verde şi umedă îşi petrecuse anii tinereţii studioase, ieşise anevoie în luminile rampei când o editură îi solicitase să aplice procedeul invers asupra volumului Komparatiwn Stuhdar en Sophistat tuen Pekrekh sau, după cum suna titlul variantei americane, într-o formă mai scurtă, Filozofia păcatului (interzisă în patru state şi devenită un bestseller în celelalte). Ce curioasă cotitură a sorţii: această capodoperă a gândirii ezoterice, devenită imediat preferata cititorilor din clasa mijlocie, a concurat pentru locul întâi, într-un an, cu robusta satiră Nu trageţi apa, apoi, în anul următor, cu telenovela de Dixieland a lui Elisabeth Ducharme, Când trece trenul, şi apoi, timp de douăzeci şi nouă de zile (an bisect), cu propunerea clubului cititorilor, Prin sate şi oraşe, şi, pe durata a doi ani consecutivi, cu acea încrucişare remarcabilă între o napolitană şi o acadea a lui Louis Sontag, Buna Vestire, care a început atât de grozav în Peşterile de pe Saint Barthélemy şi s-a sfârşit atât de penibil.

La început, deşi declarase că ideea i se pare amuzantă, Krug a fost extrem de enervat de toată povestea, în timp ce Ember era jenat, simţea nevoia să-şi ceară scuze şi se întreba dacă nu cumva stilul lui aparte, engleza lui sintetică şi bogată, conţinea vreun ingredient exotic, vreo mirodenie îngrozitoare care, adăugată textului, genera o astfel de reacţie emoţională neaşteptată; dar, dând dovadă de mai multă perspicacitate decât cei doi savanţi derutaţi, Olga se arătase gata să savureze din plin, pe durata mai multor ani ce vor veni, succesul unei lucrări ale cărei aspecte speciale ea le cunoştea mai bine decât cronicarii de ocazie. Ea fusese cea care îl făcuse pe Ember să-l convingă pe Krug să întreprindă acel turneu de prelegeri în America, de parcă ar fi intuit că reverberaţiile tânguioase ale acestuia îi vor aduce, acasă, în ţară, respectul pe care opera, în limba sa de origine, nu reuşise să-l obţină din partea mediului academic amorţit, după cum nu reuşise nici să pătrundă în masa leşinată a publicului cititor amorf. Nici vorbă de aşa ceva. Deşi Krug, ca de obicei, se arătase destul de prudent în comentarea inutilă a unor experienţe ce ar putea suferi ulterior transformări neaşteptate (dacă erau lăsate să dospească în voie în aluviunile minţii) şi vorbise puţin despre turneu, Olga reuşise să-l reconstituie în întregime şi să i-l înfăţişeze cu multă bucurie lui Ember, care se aşteptase oarecum la o avalanşă de vorbe pline de sarcasm şi dezgust.

— Dezgust?! exclamase Olga. Păi n-a avut parte din plin de aşa ceva aici? Dezgust! Ei, asta-i! Încântare, exaltare, înflăcărare a imaginaţiei, deparazitare a minţii, togliwn ochnat divodiv [uimitoarea deşteptare de fiecare zi]!

„Ţinuturile încă nepoluate de poezia convenţională, şi viaţa – acel necunoscut pe deplin conştient de propria-i existenţă – bătută prieteneşte pe spate şi sfătuită să se relaxeze.“ Scrisese aceste cuvinte, la întoarcere, iar Olga, cu o bucurie diabolică, copiase într-un jurnal îmbrăcat în piele comentariile din presa de acasă făcute la adresa celui mai original gânditor al vremurilor noastre. Ember îşi amintea trupul ei împlinit, în toată splendoarea celor treizeci şi şapte de ani, părul luminos, buzele cărnoase, bărbia plină, în deplină armonie cu vocea ei joasă, ca un gângurit de porumbel – avea ceva din meşteşugul unui ventriloc, un fel de monolog neîntrerupt care continua, undeva în umbra sălciilor, meandrele discursului ei propriu-zis. Şi-l închipuia pe Krug – maestrul corpolent, plin de mătreaţă – şezând acolo cu un zâmbet tainic, satisfăcut, pe faţa lată, smeadă (amintind de aceea a lui Beethoven prin armonia generală a trăsăturilor aspre) – da, legănându-se în vechiul balansoar din lemn de trandafir, în timp ce Olga prelua cu voioşie frâiele conversaţiei… şi cât de proaspătă era amintirea felului în care ea lansa o propoziţie, o lăsa apoi să plutească în aer, săltând peste cele trei îmbucături pe care le lua din prăjitura cu stafide pe care o ţinea în mână, a felului în care îşi scutura firimiturile din poală trecând de trei ori cu mâna plinuţă peste suprafaţa rochiei, pentru a-şi continua apoi povestirea. Afişa o sănătate aproape extravagantă, era o adevărată radabarbára [femeie frumoasă în floarea vârstei]: ochii mari, strălucitori, obrazul înfierbântat de care îşi lipea dosul palmei reci, fruntea de un alb luminos pe care se vedea o cicatrice şi mai albă – urmare a unui accident petrecut în tenebroşii munţi Lagodan, încărcaţi de faimă legendară. Ember nu-şi imagina cum ar putea cineva să-şi alunge din minte imaginea unei astfel de vieţi şi nici insurecţia pe care ar declanşa-o starea de văduvie. Cu picioarele ei mici şi şoldurile late, cu vorba de fetiţă şi pieptul de mamă, cu mintea sprinţară şi râurile de lacrimi care-i curgeau în noaptea aceea, odată cu sângele ei, din cauza căprioarei rănite care sărise în faţa farurilor orbitoare ale maşinii – cu toate acestea şi cu multe alte lucruri pe care Ember ştia că n-are cum să le ştie, Olga va zăcea, acum doar o mână de cenuşă albăstrie, în urna rece din columbar.

O admirase enorm, iar pe Krug îl iubea cu pasiunea cu care un ogar mare, cu blana lungă şi lucioasă, îl iubeşte pe vânătorul cu cizme înalte, cu hainele mirosind a baltă, pe când acesta se apleacă asupra focului roşiatic. Krug putea nimeri cu precizie un stol de idei dintre cele mai cunoscute şi mai înălţătoare şi putea oricând să doboare la pământ o raţă sălbatică. Dar nu putea ucide moartea.

Ember şovăi, apoi formă numărul. Ocupat. Ţârâitul stins al numerelor în succesiune îi apăru ca un şir vertical de litere S dintr-un index de prime versuri ataşat unei antologii de poezie. Să aflu. Să las invidia. Să nu jelim, iubito. Să nu râvnim. Să nu uităm. Să-ntreb. Să rătăcim. Să scriu o odă. Să te găsesc. Să-ţi dau. Să urc în zbor. Se aprind. Se aud. Se stinge focul. Se va sfârşi cândva. Spre tine m-am uitat. Spre tine vin. Spre vârfuri urc. Străbatem drumuri. Suflarea-mi pierd. Sunt Cavalerul Negru. Sunt plin de dragoste. Sunt tot acelaşi. Sunt visurile mele. Sunt un lac. Sunt un spirit. Sunt o gură. Sunt o torţă. Sunt orb. Sunt puternic. Sunt puternic. Sunt puternic. Sunt puternic.

Se gândi să iasă şi să expedieze scrisoarea, aşa cum fac de obicei burlacii pe la ora unsprezece noaptea. Spera că o aspirină luată la timpul potrivit reuşise să ucidă încă din faşă răceala pe care o avea. Traducerea neterminată a versurilor sale preferate din cea mai mare piesă a lui Shakespeare

Te uită după fetişcana ce trece pe sub pod

urmată-ndeaproape de palidul ei soţ.

se furişă îmbietor, dar nu reuşi să-şi găsească ritmul pentru că în limba lui maternă „pod“ nu se putea scrie în anapest. De parcă ai încerca să treci cu un pian de concert printr-o uşă. Fă-l bucăţi. Sau dă colţul spre pe versul următor. Dar nişa e dată, masa e rezervată şi linia e ocupată.

Acum nu mai e.

— M-am gândit că poate ai vrea să vin până la tine. Am putea să jucăm şah sau altceva. Spune-mi sincer, ca între…

— Aş vrea, răspunse Krug. Dar am primit un telefon pe neaşteptate de la… mă rog, un telefon la care nu mă aşteptam. Mi-au cerut să mă prezint imediat. Ziceau că este vorba despre o întrunire de urgenţă… nu ştiu… ceva important. O mizerie, fără îndoială, dar nu pot nici să lucrez, nici să dorm, m-am gândit să mă duc.

— Ai avut vreo problemă când te-ai întors acasă astă-seară?

— Cred că eram cam ameţit. Mi-am spart ochelarii. Mi-au spus că trimit o maşină…

— La asta te-ai referit acum câteva zile?

— Nu. Da. Nu… nu ţin minte. Ce sont mes collègues et le vieux et tout le trimbala². O să vină o maşină să mă ia în câteva minute.

— Am înţeles. Crezi că…

— Te duci la spital mâine cât se poate de devreme, da? La nouă, la opt, chiar mai devreme…

— Sigur că da.

— I-am spus femeii… poate ai şi tu grijă de treaba asta cât sunt eu plecat… i-am spus…

Krug suspină sfâşietor, nu reuşi să mai adauge nimic, trânti receptorul. Era neobişnuit de frig în biroul lui. Toate erau atât de ofilite, de prăfuite şi agăţate atât de sus pe perete, deasupra rafturilor cu cărţi, încât de-abia dacă putea distinge obrazul crăpat al unui chip întors spre cer, încadrat de o aureolă desenată cu stângăcie, sau faldurile zimţate ca de pergament ale mantiei unui martir, toate estompate într-un cenuşiu sumbru. O masă de joc, aşezată în colţ, încărcată cu exemplare din Revue de Psychologie, cumpărate la mâna a doua, tipărite cu un scris mărunt şi neîngrijit în 1879, ceva mai îngrijit în 1880, ale căror coperte îndoite şi jerpelite arătau ca nişte frunze moarte, pachete legate în cruce cu sfori care aproape îşi tăiaseră drum prin vraful de hârtie prăfuită. Rezultatul unui pact ca aici să nu se şteargă praful niciodată, să nu se facă curăţenie niciodată. O lampă folositoare, înaltă, oribilă, cu picior de bronz, cu un abajur din sticlă groasă, cu bucăţi de granat şi ametist presărate asimetric printre nervurile de bronz, crescuse ca o buruiană uriaşă din covorul vechi, albastru cu dungi, de lângă canapeaua pe care Krug avea să doarmă în noaptea aceea. Biroul era invadat de o generaţie spontanee de scrisori la care nu răspunsese, copii, buletine universitare, plicuri cu maţele scoase, agrafe, creioane aflate în diferite stadii de dezvoltare. Gregoire, o matriţă din fontă în formă de rădaşcă, pe care bunicul său o folosise pentru a-şi scoate mai întâi o cizmă de călărie, apoi pe cealaltă, vârând călcâiul între fălcile ei din metal lustruit, se iţea, părăsită, de sub franjurile din piele ale unui fotoliu din piele. Singurul obiect cu adevărat pur din încăpere era un exemplar din Castelul din cărţi de joc al lui Chardin, pe care ea îl pusese odată pe poliţa căminului (ca să-ţi mai ozonizeze vizuina oribilă, zisese ea), pe care se vedeau clar cărţile de joc, feţele cu obraji rumeni, fundalul de un cafeniu plăcut.

Ieşi din nou pe culoar, ascultă tăcerea ritmică din camera copilului – şi din nou Claudina ieşi pe furiş din odaia alăturată. Îi spuse că se duce puţin pe-afară şi o rugă să-i pregătească patul pe canapeaua din camera de lucru. Apoi îşi luă pălăria rămasă pe jos şi coborî să aştepte maşina.

Era frig afară şi regretă că nu-şi pusese în butelcă nişte coniac, căci îl ajutase să supravieţuiască pe tot parcursul zilei. Mai era şi o linişte adâncă – parcă mai adâncă decât de obicei. Casele politicoase de modă veche de pe partea cealaltă a străzii pietruite îşi stinseseră aproape toate luminile. Un bărbat pe care-l cunoştea, fost parlamentar, un om blând şi cam plicticos care obişnuia să-şi scoată la plimbare noaptea cei doi căţei îmbrăcaţi în hăinuţe, fusese ridicat de la numărul 50 şi urcat într-un camion plin deja cu alţi prizonieri. Era evident că Broscoiul hotărâse să-şi facă revoluţia cât se poate de convenţională. Maşina întârzia.

Azureus, preşedintele universităţii, îi spusese că un anume doctor Alexander de la catedra de biodinamică, pe care Krug nu-l cunoştea, va veni să-l ia. Bărbatul numit Alexander strânsese toată seara oameni şi preşedintele încercase întruna să dea de Krug încă de la prânz. Doctorul Alexander era un domn activ, energic şi eficient – unul dintre acei oameni care, în vremuri de restrişte, ies din anonimat şi înfloresc brusc furnizând permise, autorizaţii, formulare, maşini, relaţii, liste de adrese. Oamenii de seamă ai universităţii cedaseră neputincioşi, o asemenea adunare, fireşte, nu s-ar fi putut realiza dacă nu şi-ar fi făcut apariţia un organizator desăvârşit, răsărit de undeva de la periferia speciei în cauză, printr-o fericită mutaţie care aproape că sugera intervenţia discretă a unei forţe transcendentale. În lumina îndoielnică se putea distinge stema noului guvern (ce semăna uimitor cu un păianjen strivit, dezmembrat, dar capabil să mai mişte încă) imprimată pe un steguleţ roşu prins pe capotă, când maşina, scoasă din pălărie prin somaţie oficială de către magicianul aflat printre noi, trase lângă bordură, frecându-se de ea cu un scrâşnet semnificativ de cauciucuri.

Krug se aşeză lângă şofer, nimeni altul decât doctorul Alexander însuşi, un tânăr de treizeci şi ceva de ani, foarte blond, foarte îngrijit, cu obraji trandafirii, purtând o pălărie verde cu pană de fazan şi un inel mare cu opal pe degetul inelar. Îşi ţinea mâinile foarte moi şi foarte albe sprijinite lejer pe volan. Dintre cele două (?) persoane din spate, Krug îl recunoscu pe Edmond Beuret, profesorul de literatură franceză.

— Bonsoir, cher collègue, spuse Beuret. On m’a tiré du lit au grand désespoir de ma famme. Comment va la vôtre?³

— Am avut plăcerea să citesc acum câteva zile articolul dumneavoastră despre… (nu reuşi să-şi amintească numele acelui general francez, un personaj istoric onest, dar cam limitat, care fusese împins la sinucidere de calomniile politicienilor).

— Da, mi-a făcut foarte bine faptul că l-am scris, răspunse Beuret. „Les morts, les pauvres morts, ont de grandes douleurs. Et quand Octobre souffle“⁴…

Doctorul Alexander roti cu grijă volanul şi rosti, mai întâi fără să se uite la Krug, apoi aruncându-i o privire rapidă şi din nou aţintindu-şi privirea drept în faţă:

— După câte înţeleg, domnule profesor, veţi fi salvatorul nostru în seara aceasta. Alma Mater îşi pune destinul în mâini bune.

Krug scoase un mârâit care nu însemna nimic. N-avea nici cea mai vagă… sau poate era o aluzie discretă la Conducător, căruia i se spunea neoficial Broscoiul, şi la faptul că ei doi fuseseră colegi de şcoală… dar asta ar fi fost o prostie prea mare.

Maşina încetini în mijlocul Pieţii Skotoma (fostă Libertăţii, fostă Imperială) oprită de trei soldaţi, doi poliţişti şi de mâna ridicată a sărmanului Theodor al III-lea, gest prin care cerea în permanenţă să fie luat cu maşina sau să se ducă până afară, îmi daţi voie, dom’ profesor? Dar doctorul Alexander le indică printr-un semn steguleţul cu roşu şi negru – la care ceilalţi prezentară salutul militar şi dispărură în întuneric.

Străzile erau goale, aşa cum se întâmplă adesea în momentele de vid ale istoriei, pe acele terrains vagues ale timpului. Pe tot parcursul drumului singura fiinţă vie pe care au întâlnit-o a fost un tânăr care se ducea acasă după un bal mascat, programat neinspirat şi terminat prost şi prea devreme: purta un costum de mujic rus, cu tunică brodată, cingătoare cu ciucuri, culotte bouffante, cizme vişinii moi şi ceas de mână.

— On va lui torcher le derrière, à ce gaillard-là⁵, comentă morocănos profesorul Beuret.

Cealaltă persoană, necunoscutul de pe bancheta din spate, bombăni ceva de neînţeles şi tot el îşi dădu un răspuns afirmativ la fel de greu de înţeles.

— Nu pot să merg cu viteză mai mare, spuse doctorul Alexander privind neabătut înainte, pentru că delcoul e plin de rahat, cum se zice. Domnule profesor, dacă băgaţi mâna în buzunarul meu drept, o să găsiţi acolo ţigări.

— Nu sunt fumător, răspunse Krug. Şi oricum nu cred că sunt ţigări acolo.

Îşi continuară drumul în tăcere pentru un timp.

— De ce? întrebă doctorul Alexander, apăsând uşor ambreiajul, eliberând apoi la fel de uşor pedala.

— Aşa mi-a trecut mie prin cap, zise Krug.

Cu multă delicateţe, bunul şofer îşi luă mâna dreaptă de pe volan şi scotoci prin buzunar, apoi făcu acelaşi lucru cu mâna cealaltă. Şi, după o clipă, din nou cu dreapta.

— Probabil am uitat unde le-am pus, spuse el după un minut de tăcere. Iar dumneavoastră, domnule profesor, nu numai că nu sunteţi fumător, nu numai că sunteţi un om de geniu, asta ştie toată lumea, dar sunteţi (o privire scurtă, rapidă) un jucător extrem de norocos.

— Asta e vérité, spuse Beuret, trecând brusc la engleză, ştiind că Krug o înţelege mai degrabă, cu exprimarea tipică a unui francez dintr-o carte englezească – e vérité, după cum auzit din sursa d’încredere, fostul chef de stat a fost capturat împreună cu alţi indivizi (când autorul se plictiseşte de acest procedeu… sau uită…) undeva în munţi… şi împuşcat? Dar non, je ne peux pas crede asta… e très oribil (când autorul îşi aminteşte din nou).

— Probabil este o simplă exagerare, comentă doctorul Alexander în limba maternă. În zilele noastre se vehiculează tot soiul de zvonuri urâte şi, deşi se spune, fireşte, că domusta barbarn kapusta [nevestele cele mai urâte sunt cele mai de încredere] nu cred totuşi că în acest caz…, şi îşi continuă propoziţia doar râzând amuzat, după care se făcu din nou linişte.

O, bietul meu oraş natal plin de ciudăţenii! Străzile tale înguste pe care au păşit cândva romanii au cu totul alte visuri decât cele ale fiinţelor evanescente din ziua de azi! Ah, tu, oraş plin de ciudăţenii! Fiecare dintre pietrele tale ascunde la fel de multe amintiri câte fire de praf există. Fiecare dintre pietrele tale tăcute, cenuşii, a fost martora momentului când părul unei vrăjitoare a luat foc, când un astronom palid a fost atacat de mulţime, când un cerşetor l-a lovit pe altul între picioare… când săreau scântei de sub copitele cailor regali, când filfizonii îmbrăcaţi în cafeniu şi poeţii îmbrăcaţi în negru se adunau în cafenele, în strigătele vesele ale celor ce aruncau lăturile pe străzile tale. Oraş al visurilor, vis de schimbare, ah, tu, prunc înstrăinat al pietrei! Micile prăvălii ferecate în noaptea senină, zidurile şubrezite, ungherul locuit de porumbelul fără adăpost împreună cu sfântul sculptat, fereastra trandafirie, garguiele prelingându-se din faţade, clovnul care-l pălmuieşte pe Hristos… imagini fără viaţă şi viaţă fără lumină, împletindu-şi penele… Nu pentru roţile motoarelor înnebunite de puterea benzinei au fost create străzile tale înguste şi bolovănoase… şi când, în cele din urmă, maşina s-a oprit şi Beuret cel burtos a coborât, după ce mai întâi a ieşit din maşină barba lui, s-a putut observa cum gânditorul anonim care stătuse alături de el se subdivide, născând, prin procesul de germinaţie spontană, atât pe firavul profesor de poezie medievală Gleeman, cât şi pe la fel de puţintelul Ianovski, cel care preda prozodie slavă – doi homunculi nou-născuţi ce se uscau acum pe caldarâmul paleolitic.

— Încui maşina şi vin şi eu imediat, anunţă doctorul Alexander tuşind scurt.

Un cerşetor cu înfăţişare de italian, îmbrăcat în zdrenţe, al căror aer pitoresc era sporit de prezenţa unei găuri dramatice plasate exact în locul în care în mod normal n-ar fi trebuit să existe – în fundul pălăriei sale întinse spre trecători – aştepta tremurând de frig şi de febră, în lumina felinarului de la intrare. Trei bănuţi de aramă căzură unul după altul… şi încă mai cad. Patru profesori tăcuţi urcară unul după altul scările în stil rococo.

N-a fost nevoie nici să sune, nici să bată la uşă sau altceva de felul ăsta, căci uşa de pe palierul ultimei trepte se deschise larg şi uimitorul doctor Alexander îi întâmpină – probabil ajunsese aici pe o scară specială, aflată la intrarea din spate, sau pe căi vechi de când lumea cum au fost cele pe care le-am folosit pentru a mă înălţa din noaptea keeweenawatină şi din oribila revoluţie laureţiană, trecând prin ţinutul bântuit de demoni al Veşniciei, traversând provinciile Mai Recent, Mai Puţin Recent, Nu Chiar Foarte Recent, Foarte Recent, Cel Mai Recent – cald, cald! – pentru a ajunge în camera mea, din hotelul meu, de la etajul meu, dintr-o ţară îndepărtată, sus, tot mai sus, într-un ascensor rapid acţionat de mâinile delicate – mâinile mele în negativul unei fotografii – ale unuia dintre acei bărbaţi negri cu abdomenul scobit şi inima înflăcărată care nu ajung niciodată în paradis, care nu este o grădină plasată pe un acoperiş; şi din adâncurile salonului împodobit cu un cap de cerb îşi făcu apariţia, în pas vioi, cu braţele deschise, preşedintele Azureus, cu ochii săi spălăciţi sclipind şi cu buza superioară zbârcită tremurând:

— Ah, fireşte, ce dobitoc am fost, îşi spuse Krug, gândindu-se la cercul lui Krug, un Krug în altul.

2. Sunt colegii mei şi bătrânul, toţi obligaţi să se trambaleze (în fr., în orig.) (n. r.).

3. Bună seara, dragă colega. M-au scos din pat spre marea disperare a nevesti-mii. A dumitale ce mai face? (în fr., în orig.) (n. r.).

4. „Cei răposaţi, sărmanii, de chin în veci nu scapă / Şi când octombre-ncinge…“ (în fr., în orig.) – versuri în traducerea lui Perpessicius, în Charles Baudelaire, Les flurs du mal / Florile răului, ed. alcăt. de Geo Dumitrescu, Ed. pentru Literatură Universală, Bucureşti, 1967, p. 315 (n. r.).

5. Individul ăla – o să-i rupă fundul (în fr., în orig.) (n. r.).