Orlando Figes, Just Send Me Word. A True Story of Love and Survival in the Gulag

Copyright © Orlando Figes, 2012

All rights reserved

© 2019 by Editura Polirom, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-8270-6

ISBN PDF: 978-973-46-8271-3

ISBN print: 978-973-46-7935-5

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ORLANDO FIGES este profesor de istorie la Colegiul Birkbeck, Universitatea din Londra. Este autorul a numeroase cărţi despre istoria Rusiei, dintre care la Editura Polirom au apărut: Revoluţia Rusă, 1891-1924. Tragedia unui popor (2016), Dansul Nataşei. O istorie culturală a Rusiei (2018), Crimeea. Ultima cruciadă (2019) şi Vorbind în şoaptă. Viaţa privată în Rusia lui Stalin (2019).

Despărţirea care-un veac va ţine

Împreună s-o-ndurăm ni-e scris.

Nu mai plânge! Mâna dă-mi mai bine

Și promite-mi c-o să vii în vis.

În durere tu cu mine una,

Veşnic doi vom fi pe-acest pământ…

Să-mi trimiţi prin stele sau cu luna,

Însă, un cuvânt din când în când.

Anna Ahmatova, „În vis”1*

1* Anna Ahmatova, Cele mai frumoase poezii, traducere de Madeleine Fortunescu, Editura Tineretului, 1968 (n.tr.).

Prefaţă

Trei cufere vechi – tocmai fuseseră livrate. Puse în pragul uşii, blocau accesul spre încăperea aglomerată în care publicul şi cercetătorii istorici erau primiţi în birourile Societăţii Memorial din Moscova. Venisem în toamna anului 2007 ca să vizitez nişte colegi de aici, din departamentul de cercetare al organizaţiei pentru drepturile omului. Observând interesul meu pentru acele cufere, mi-au spus că ele conţineau cea mai mare arhivă privată donată Memorialului în cei douăzeci de ani de existenţă. Arhiva le aparţinea lui Lev şi Svetlanei Mişcenko, doi soţi care se cunoscuseră ca studenţi în anii 1930 doar ca să fie despărţiţi de războiul din 1941-1945 şi de întemniţarea ulterioară a lui Lev în Gulag. După câte îmi spuneau toţi, povestea lor de dragoste era una extraordinară.

Am deschis cufărul cel mai mare. Nu mai văzusem niciodată ceva asemănător: câteva mii de scrisori strâns legate în teancuri prinse cu sfoară şi elastic, caiete, jurnale, acte şi fotografii. Secţiunea cea mai valoroasă a arhivei se afla în cel de-al treilea cufăr, cel mai mic dintre ele, o valijoară maro din placaj, cu margine din piele şi trei încuietori de metal care s-au deschis uşor cu un clinchet. Nu ne-am putut da seama câte scrisori conţinea – am bănuit că probabil vreo două mii –, ci doar cât cântărea (37 de kilograme). Toate erau scrisori de dragoste pe care Lev şi Svetlana şi le scriseseră în timp ce el era prizonier la Peciora, unul dintre cele mai cunoscute lagăre de muncă ale lui Stalin din Nordul Îndepărtat al Rusiei. Prima a fost scrisă de Svetlana în luna iulie a anului 1946, ultima, de Lev, în iulie 1954. Îşi scriau unul altuia de cel puţin două ori pe săptămână. Era, de departe, cea mai mare colecţie de scrisori din Gulag găsită vreodată. Dar ceea ce le făcea atât de deosebite nu era doar numărul lor, ci faptul că nimeni nu le cenzurase. Fuseseră introduse şi scoase pe furiş din lagăr de muncitorii voluntari şi funcţionarii de stat care fuseseră înduioşaţi de Lev. Zvonurile legate de traficul de scrisori făceau parte din folclorul bogat al Gulagului, dar nimeni nu-şi imaginase vreodată un sac de poştă clandestin de mărimea aceasta.

Scrisorile erau atât de strâns legate, încât a trebuit să-mi strecor degetele printre ele ca s-o pot scoate pe prima. Era de la Svetlana către Lev. Adresa scurtă era:

RSSA Komi

Regiunea Kojva

Combinatul de prelucrare a lemnului

L[agărul de] C[orecţie] 274 – 11 b

Lui Lev Glebovici Mişcenko

1. Plicul unei scrisori a Svetlanei.

Am început să descifrez scrisul mic şi abia lizibil al Svetlanei de pe hârtia îngălbenită care mi se fărâmiţa în mână. „Aşa că iată-mă, neştiind nici măcar ce anume aş putea să-ţi scriu. Că mi-e dor de tine? Dar tu ştii asta. Simt că trăiesc în afara timpului, că aştept ca viaţa mea să înceapă, ca şi când acum ar fi doar un intermezzo. Orice fac pare a fi doar un mod de a-mi omorî timpul!” Am scos o altă scrisoare din acelaşi teanc. Era una de-a lui Lev. „M-ai întrebat cândva dacă e mai uşor să trăieşti cu speranţă sau fără. Nu mai am nicio urmă de speranţă, dar mă simt împăcat fără ea […].” Ascultam o conversaţie care avea loc între ei doi.

Pe măsură ce răsfoiam scrisorile, emoţia mea creştea. Scrisorile lui Lev erau bogate în amănunte legate de lagărul de muncă. Probabil că reprezentau singura mărturie majoră contemporană a vieţii de zi cu zi din Gulag care avea să iasă vreodată la lumină. Apăruseră multe memorii scrise de foştii prizonieri din lagărele de muncă, dar nimic nu se compara cu aceste scrisori necenzurate, formulate chiar la vremea aceea şi în perimetrul zonei îngrădite cu sârmă ghimpată. Scrise pentru a explica singurei destinatare ceea ce îndura el, scrisorile lui Lev au devenit, peste ani, tot mai grăitoare în ceea ce priveşte condiţiile de viaţă din lagăr. Scrisorile Svetlanei erau menite a-i susţine moralul, a-i da speranţă, dar,

aşa cum aveam să îmi dau seama curând, spuneau totodată şi povestea propriei ei lupte pentru a-şi păstra vie dragostea pentru el.

2. Prima scrisoare a Svetlanei (1946).

3. Cea de-a douăzeci şi patra scrisoare a lui Lev.

Poate douăzeci de milioane de oameni, majoritatea bărbaţi, au suferit în lagărele de muncă de pe vremea lui Stalin. Prizonierilor li se permitea să scrie şi să primească scrisori, în medie o dată pe lună, dar toată corespondenţa le era cenzurată. Era greu să păstrezi intimitatea unei relaţii atunci când scrisorile erau citite mai întâi de poliţie. O sentinţă de opt sau zece ani însemna aproape întotdeauna ruperea unor relaţii: deţinuţii îşi pierdeau iubitele, soţiile sau soţii, familii întregi se destrămau. Lev şi Svetlana au fost o excepţie. Nu numai că au găsit o modalitate de a-şi scrie şi chiar de a se întâlni ilegal – o încălcare extraordinară a regulilor din Gulag, care atrăgea după sine o pedeapsă severă –, dar au mai şi păstrat toate scrisorile preţioase (ceea ce-i supunea unui risc încă şi mai mare) ca o mărturie a poveştii lor de dragoste.

În cufărul cel mic s-au găsit aproape 1.500 de scrisori. Mi-au trebuit doi ani ca să le transcriu pe toate. Au fost greu de descifrat, erau pline de cuvinte codificate, de detalii şi de iniţiale care trebuiau lămurite. Aceste scrisori reprezintă documentele care stau la baza volumului Să-mi trimiţi un cuvânt din când în când, alături de arhiva bogată aflată în celelalte cufere, de interviurile amănunţite luate lui Lev şi Svetlanei, rudelor şi prietenilor lor, de scrierile altor prizonieri din Peciora, de vizitele în oraş şi de interviurile luate localnicilor şi chiar de arhivele lagărului de muncă.

1

Lev a a remarcat-o primul pe Svetlana. A observat-o imediat în mulţimea studenţilor care aşteptau să fie strigaţi la examenul de admitere în curtea mărginită de copaci a Universităţii din Moscova. Ea stătea în uşa Facultăţii de Fizică împreună cu un prieten de-al lui Lev, care i-a făcut semn să se apropie şi i-a prezentat-o ca pe o colegă de la fosta lui şcoală. N-au schimbat decât câteva cuvinte înainte ca uşile facultăţii să se deschidă şi cei doi s-au alăturat cetei de studenţi de pe scările care duceau în aula unde urma să se desfăşoare examenul.

Nu a fost dragoste la prima vedere: amândoi au fost de acord asupra acestui lucru. Lev era mult prea prudent ca să se îndrăgostească atât de uşor. Dar Svetlana îi atrăsese deja atenţia. Era potrivit de înaltă, zveltă, cu un păr castaniu şi des, pomeţi proeminenţi, bărbie ascuţită şi ochi albaştri care străluceau cu o inteligenţă melancolică. Era una dintre cele doar şase fete admise la facultate, cea mai bună facultate de fizică din Uniunea Sovietică, alături de Lev şi alţi treizeci de bărbaţi, în luna septembrie a anului 1935. Într-o bluză de lână închisă la culoare, o fustă gri scurtă şi pantofi negri din piele întoarsă, aceleaşi haine pe care le purtase şi ca elevă, Svetlana ieşea în evidenţă în acel mediu masculin. Avea o voce frumoasă (a cântat în corul universităţii), fapt care-i sporea farmecul fizic. Era plăcută, plină de viaţă, flirta din când în când şi era recunoscută pentru limba ei ascuţită. Svetlana nu ducea lipsă de admiratori, dar Lev avea ceva special. Nu era nici înalt, nici solid – era puţin mai scund decât ea –, nu la fel de încrezător în înfăţişarea lui ca alţi tineri de aceeaşi vârstă. În toate fotografiile din acea perioadă purta aceeaşi cămaşă veche – încheiată până la nasturele de sus, dar fără cravată, după moda rusească. După înfăţişare, părea a fi mai degrabă băiat decât bărbat. Dar avea un chip plăcut şi blând, cu ochi albaştri şi blajini şi o gură cu buze pline, ca de fată.

În timpul primului semestru, Lev şi Sveta (cum începuse să-i zică) s-au întâlnit deseori¹. Ședeau împreună la cursuri, îşi făceau semne la bibliotecă şi frecventau acelaşi cerc de fizicieni şi ingineri în devenire care mâncau împreună la cantină sau se întâlneau la clubul studenţesc de lângă intrarea în bibliotecă, unde unii ieşeau la o ţigară, alţii doar ca să se dezmorţească şi să mai stea la vreo şuetă.

4. Svetlana.

Mai târziu, când Lev şi Sveta aveau să meargă la teatru sau la film împreună cu grupul lor de prieteni, el o va conduce acasă alegând drumul cel mai romantic, de-a lungul bulevardelor străjuite de parcuri dintre Piaţa Puşkin şi Cazarma Pokrovski, din apropierea casei Svetei, pe unde se plimbau seara multe perechi de tineri. În cercurile studenţeşti din anii 1930, a face curte unei fete încă mai implica ideea de cavalerism romantic, în pofida liberalizării comportamentului sexual din unele cartiere de după 1917. La Universitatea din Moscova, poveştile de dragoste erau serioase şi caste, cele mai multe debutând atunci când o pereche se desprindea dintr-un grup mai mare de prieteni, iar el începea s-o conducă seara pe fată acasă. Aveau astfel prilejul să discute mai intim, poate chiar să-şi recite unul celuilalt versurile preferate – o manieră acceptată de a conversa despre dragoste – ori să se sărute înainte de a se despărţi în faţa casei fetei.

5. Lev.

Lev ştia că nu era singurul care o plăcea pe Sveta. O vedea adesea plimbându-se cu Gheorghi Liahov (prietenul care-l prezentase Svetei) prin Grădinile Aleksandr de lângă Zidul Kremlinului. Lev era prea rezervat ca să-l întrebe pe Gheorghi despre relaţia lui cu Sveta, dar într-o zi Gheorghi i-a spus: „Sveta e o fată tare drăguţă, însă e prea inteligentă, al naibii de inteligentă”. A spus-o într-un fel care l-a convins pe Lev că Gheorghi era intimidat de intelectul ei. Aşa cum Lev avea să afle curând, Sveta putea fi capricioasă, critică la adresa celorlalţi şi neîngăduitoare cu cei care nu se dovedeau a fi la fel de inteligenţi ca ea.

Treptat, Lev şi Sveta au devenit tot mai apropiaţi. Îi anima o „simpatie profundă”, îşi aminteşte Lev. Stând în camera lui, după mai bine de şaptezeci de ani, zâmbeşte amintindu-şi începutul legăturii lor sentimentale. Se gândeşte o vreme, înainte să-şi aleagă cuvintele: „Nu se putea spune că ne-am îndrăgostit nebuneşte unul de celălalt, dar exista o afinitate profundă şi permanentă între noi”.

În cele din urmă au ajuns să se considere un cuplu: „Toţi ştiau că Svetlana era iubita mea pentru că eu nu mă vedeam cu nimeni altcineva”. A existat un moment când lucrul acesta a devenit limpede amândurora. Într-o după-amiază, pe când se plimbau pe străzile liniştite din apropierea casei Svetei de pe Kazarmenni Pereulok (Aleea Cazărmii), ea l-a luat de mână şi i-a spus: „Hai să mergem ca să te prezint prietenelor mele”. Au mers să le întâlnească pe cele mai apropiate prietene ale ei de la şcoală, pe Irina Krauze, care studia franceza la Institutul de Limbi Străine, şi pe Aleksandra („Șura” sau „Șurka”) Cernomordik, care studia medicina. Lev şi-a dat seama că era un semn de încredere din partea Svetei, un semn de afecţiune, faptul că-i permitea să-i cunoască prietenele din copilărie.

Curând Lev a fost invitat la Sveta acasă. Familia Ivanov avea un apartament propriu cu două camere mari şi o bucătărie – un lux aproape necunoscut în Moscova lui Stalin, unde apartamentele la comun care găzduiau o familie per încăpere, cu o singură bucătărie şi o baie comună, erau norma. Sveta şi sora ei mai mică, Tania, locuiau într-o cameră împreună cu părinţii lor, fetele dormind pe o canapea extensibilă care se transforma în pat. Fratele lor, Iaroslav („Iara”), locuia cu soţia lui, Elena, în cealaltă încăpere, unde se găseau un şifonier mare, un dulap cu vitrină pentru cărţi şi un pian cu coadă folosit de întreaga familie. Cu tavane înalte şi mobilă veche, căminul Ivanovilor era o mica insulă de intelectualitate într-o capitală proletară.

Tatăl Svetei, Aleksandr Alekseevici, era un bărbat înalt şi cu barbă, pe la vreo cincizeci şi cinci de ani, cu o privire tristă, dar vigilentă şi păr grizonant. Veteran bolşevic, se alăturase mişcării revoluţionare pe vremea când era student la Universitatea Kazan, în 1902, fusese exmatriculat şi închis, apoi se reînmatriculase la Facultatea de Fizică de la Universitatea din Sankt-Petersburg, unde a lucrat cu marele chimist rus Serghei Lebedev în domeniul dezvoltării producţiei de cauciuc sintetic înainte de Primul Război Mondial. După Revoluţia din Octombrie 1917, Aleskandr jucase un rol de seamă în organizarea producţiei sovietice de pneuri. Dar a ieşit din partid în 1921, oficial din pricina sănătăţii, deşi, în realitate, a fost dezamăgit de dictatura bolşevică. În următorul deceniu, a făcut două călătorii lungi în Occident în interes de serviciu, înainte să se mute cu familia la Moscova, în 1930. Acesta a fost momentul de vârf al planului cincinal de industrializare a Uniunii Sovietice şi primul mare val al terorii lui Stalin împotriva „specialiştilor burghezi”, când mulţi dintre cei mai vechi prieteni şi colegi ai lui Aleksandr au fost declaraţi „spioni” sau „sabotori” şi apoi împuşcaţi sau trimişi în lagărele de muncă. Călătoriile lui Aleksandr în străinătate îl făcuseră vulnerabil din punct de vedere politic, dar a reuşit să supravieţuiască şi şi-a continuat munca pentru cauza industriei sovietice, ajungând director adjunct al Institutului de Cercetare a Răşinii. Într-un cămin dominat de etosul intelectualităţii tehnice, toţi copiii au fost îndrumaţi spre studiul ingineriei sau al ştiinţei: Iara a urmat Institutul de Construcţii de Maşini din Moscova, Tania a studiat meteorologia, iar Sveta a urmat Facultatea de Fizică.

Aleksandr l-a primit cu braţele deschise pe Lev în casa lui. S-a bucurat ca de prezenţa unui om de ştiinţă. Mama Svetei a fost mai distantă şi mai rezervată. O femeie plinuţă, molatică, pe la vreo cincizeci şi cinci de ani, care purta nişte mănuşi fără degete ca să-şi ascundă o boală a mâinilor, Anastasia Erofeevna era profesoară de limba rusă la Institutul de Economie din Moscova şi avea atitudinea severă a unui pedagog. Îşi mijea ochii şi îl privea pe Lev prin ochelarii ei cu rame groase. Multă vreme i-a fost teamă de ea, dar spre sfârşitul primului an de facultate al lui şi al Svetei a avut loc un incident care a schimbat totul. Sveta împrumutase notiţele lui Lev pentru un curs la care ea lipsise. Când el a venit să şi le recupereze, înainte de primul examen, Anastasia i-a spus că notiţele lui sunt foarte bune. Nu era mare lucru – un compliment mic şi neaşteptat –, dar Lev a înţeles blândeţea tonului ei ca un semn al acceptării lui de către păzitoarea porţilor familiei Svetei. „Am luat-o ca pe un permis legal de intrare în casa lor”, şi-a amintit Lev. „Am început să-i vizitez mai des, fără să mă mai simt stingher.” După examene, în lunga vară fierbinte a anului 1936, Lev trecea s-o ia pe Sveta în fiecare seară şi o ducea în Parcul Sokolniki, ca s-o înveţe să meargă pe bicicletă.

Pentru Lev, acceptarea de către familia Svetei a fost întotdeauna o parte importantă a relaţiei dintre ei doi. El nu a avut niciodată o familie apropiată. Lev se născuse la Moscova pe 21 ianuarie 1917 – cu câteva zile înainte ca acel cataclism reprezentat de Revoluţia din Februarie să schimbe lumea pentru totdeauna. Mama lui, Valentina Alekseevna, fiica unui mărunt funcţionar de provincie, fusese crescută de două mătuşi din Moscova după ce-şi pierduse ambii părinţi la o vârstă fragedă. Era profesoară la una din şcolile din oraş când l-a întâlnit pe tatăl lui Lev, Gleb Fedorovici Mişcenko, absolvent al Facultăţii de Fizică a Universităţii din Moscova, care studia pe atunci la Institutul de Căi Ferate ca să devină inginer. Mişcenko era un nume ucrainean. Tatăl lui Gleb, Feodor, fusese o figură de seamă a intelectualităţii naţionaliste ucrainene, profesor de filologie la Universitatea din Kiev şi traducător din greaca veche în rusă. După Revoluţia din Octombrie, părinţii lui Lev s-au mutat la Beriozovo, un orăşel siberian din regiunea Tobolsk, despre care Gleb aflase de pe vremea când supraveghea transporturile în calitate de inginer la căile ferate. Loc de exil începând din secolul al optsprezecelea, Beriozovo se afla departe de regimul bolşevic şi era situat într-o zonă de relativă bunăstare agricolă, reprezentând aşadar o locaţie bună unde să trăieşti departe de Războiul Civil (1917-1921) care a adus Moscovei groază şi ruină economică. Familia locuia împreună cu mătuşa Valentinei într-o cameră închiriată în casa unei familii de ţărani numeroase. Gleb şi-a găsit o slujbă ca profesor şi meteorolog, Valentina lucra şi ea ca profesoară, iar Lev era crescut de mătuşa ei, Lidia Konstantinova, pe care el o numea „bunica”. Ea îi spunea poveşti şi tot ea l-a învăţat „Tatăl nostru”, rugăciune pe care a ţinut-o minte toată viaţa. Bolşevicii au ajuns în Beriozovo în toamna anului 1919. Au început să aresteze ostatici „burghezi” presupuşi a fi colaborat cu Albii, forţele contra-revoluţionare care ocupaseră regiunea în timpul Războiului Civil. Într-o zi, i-au luat şi pe părinţii lui Lev. Acesta, pe atunci în vârstă de patru ani, s-a dus cu bunica să-i viziteze la închisoarea locală. Gleb fusese repartizat într-o celulă mare împreună cu alţi nouă deţinuţi. Lui Lev i s-a dat voie să intre în celulă şi să stea alături de tatăl lui, în timp ce gardianul a rămas lângă uşă cu puşca. „Nenea ăla e vânător?”, l-a întrebat Lev pe tatăl său care i-a răspuns: „Nenea ne apără”. Lev şi bunica au găsit-o pe mama lui într-o celulă izolată. Au mers s-o vadă de două ori. Ultima dată, ea i-a dat un castron de smântână cu zahăr, pe care le cumpărase din alocaţia de deţinut, ca să-i facă vizita de neuitat.

Nu la mult timp după aceea Lev a fost dus la spital, unde mama lui trăgea să moară. Fusese împuşcată în piept, probabil de vreun gardian. Lev stătea în pragul uşii salonului când o asistentă a trecut pe lângă el ducând în mâini un obiect roşu, ciudat, care pulsa. Înfricoşat de ce a văzut, Lev a refuzat să intre în salon atunci când bunica i-a spus să-şi ia rămas-bun, dar din pragul uşii a urmărit-o cum a mers până la pat şi a sărutat-o pe creştet pe mama lui.

Înmormântarea a avut loc în biserica cea mare din oraş. Lev a mers cu bunica. Aşezat pe un scăunel în faţa sicriului deschis, era prea scund ca să privească înăuntru şi să vadă chipul mamei. Dar vedea în spatele sicriului feţele pictate de pe iconostasul colorat şi în lumina candelabrului a recunoscut icoana Maicii Domnului, exact deasupra capătului sicriului. Îşi aminteşte că atunci s-a gândit că faţa Maicii Domnului semăna cu chipul mamei sale. Tatăl lui Lev, eliberat din închisoare pentru înmormântare, s-a ivit lângă el însoţit de un gardian. „A venit să-şi ia rămas-bun”, a auzit-o Lev pe o femeie spunând. După ce a rămas o vreme lângă sicriu, tatăl lui Lev a fost luat. Mai târziu, Lev s-a dus la mormântul mamei din cimitirul din curtea bisericii. Movila de pământ proaspăt săpat era neagră pe fondul zăpezii, iar în vârful ei cineva aşezase o cruce de lemn.

Câteva zile mai târziu, bunica l-a dus pe Lev la o a doua înmormântare în aceeaşi biserică. De data aceasta, erau zece sicrie aliniate în şir în faţa iconostasului, în fiecare aflându-se câte o victimă ucisă de bolşevici. Una dintre ele era tatăl lui. Probabil că deţinuţii din celula lui fuseseră împuşcaţi cu toţii în acelaşi timp. Locul unde au fost îngropaţi a rămas necunoscut.

În vara secetoasă a anului 1921, când foametea a pustiit Rusia rurală, Lev s-a întors la Moscova cu bunica sa. Bolşevicii puseseră temporar capăt războiului lor de clasă împotriva „burgheziei”, iar cei rămaşi din clasa de mijloc moscovită puteau din nou să-şi câştige existenţa. Bunica lui Lev lucrase timp de douăzeci de ani ca moaşă în Lefortovo, un cartier de mici negustori şi târgoveţi, aşa că s-au mutat acolo, ca să locuiască împreună la o rudă îndepărtată. Timp de un an, au ocupat colţul unei camere – un pat şi un pătuţ în spatele unei perdele –, cât ea a lucrat sporadic ca asistentă. În 1922, Lev a fost luat de „mătuşa Katia” (sora Valentinei), care locuia împreună cu cel de-al doilea soţ într-un apartament la comun de pe strada Granovski, la o aruncătură de băţ de Kremlin. A rămas acolo până în 1924, când s-a mutat în apartamentul mătuşii mamei sale, Elizaveta Konstantinova, fostă directoare a unui liceu de fete, care locuia pe strada Malaia Nikiţkaia. „Aproape în fiecare zi, mătuşa Katia venea să ne vadă”, îşi amintea Lev, „aşa că am crescut într-o atmosferă de permanentă înrâurire şi grijă feminine”.

Iubirea celor trei femei – dintre care niciuna nu avea copii – nu putea să compenseze însă pierderea mamei. Totuşi, ele i-au imprimat lui Lev un respect profund, chiar veneraţie faţă de femei. Dragostea lor maternă a fost completată de sprijinul moral şi material venit din partea a trei dintre prietenii cei mai apropiaţi ai părinţilor lui, care-i trimiteau cu toţii, în mod regulat, bani bunicii lui: naşa lui Lev, o doctoriţă din Erevan, Serghei Rjevkin („unchiul Serioja”), profesor de acustică la Universitatea din Moscova, şi Nikita Melnikov („unchiul Nikita”), veteran menşevic2, lingvist, inginer şi profesor, pe care Lev îl numea „al doilea tată”.

Lev a mers la o şcoală mixtă, un fost gimnaziu de fete de pe strada Bolşaia Nikiţkaia (şcolile separate pentru băieţi şi fete fuseseră desfiinţate în Rusia sovietică în anul 1918). Găzduită într-un conac clasic cu două aripi din secolul al nouăsprezecelea, şcoala încă mai adăpostea o mare parte a etosului intelectualităţii când Lev şi-a început studiile acolo. Multe dintre cadrele didactice predaseră în şcoală înainte de 1917. Profesorul de germană era fostul director, învăţător era un văr al unui faimos compozitor ucrainean, iar profesorul de rusă era rudă cu scriitorul Mihail Bulgakov. Dar pe la începutul anilor 1930, când Lev era adolescent, şcoala şi-a schimbat statutul, adoptând un profil politehnic axat pe inginerie, în colaborare cu fabricile moscovite. Tehnicienii din industrie urmau să asigure în şcoală instruirea practică şi experimentele care să-i pregătească pe elevi pentru ucenicia în fabrici.

Școala Svetei de pe Aleea Vuzovski nu era situată departe de şcoala lui Lev. Cum s-ar fi înţeles dacă s-ar fi întâlnit? Veneau din medii diferite – Lev venea din vechea lume a clasei de mijloc moscovite, în care valorile ortodoxe ale bunicii îi influenţaseră educaţia, Sveta provenea din lumea mai progresistă a intelectualităţii tehnice. Totuşi, aveau în comun multe valori şi interese fundamentale. Amândoi erau maturi pentru vârsta lor, serioşi, inteligenţi, independenţi în gândire, cu minţi deschise şi iscoditoare, modelate mai degrabă de propria experienţă decât de propagandă sau de convenţiile sociale. Acea independenţă avea să le prindă bine. Într-o scrisoare din 1949, Sveta îşi amintea cum era la vârsta de unsprezece ani – într-o vreme când propaganda împotriva religiei atinsese un punct critic în şcolile sovietice:

Mi se pare că eram mai matură decât ceilalţi copii din şcoala mea. […] Pe atunci, eram foarte preocupată de Dumnezeu şi de religie. Vecinii noştri erau credincioşi şi Iara le necăjea copiii. Dar am intervenit eu, promovând libertatea religiei. Și mi-am rezolvat eu însămi problema pe care o aveam cu Dumnezeu – am tras concluzia că şi fără el tot nu putem înţelege veşnicia sau creaţia şi că din moment ce nu-i vedeam rostul însemna că nici nu aveam nevoie de el (eu personal adică, deşi probabil că alţii cred au nevoie de El).

La vârsta aceea şi Lev, şi Sveta erau produsele conştiente ale etosului muncii serioase şi responsabilităţii. În cazul Svetei, acest lucru era rezultatul educaţiei ei în sânul familiei Ivanov, unde i se încredinţaseră grija surorii mai mici, Tania, şi multele îndatoriri gospodăreşti, în vreme ce pentru Lev totul fusese dictat de necesităţile economice. Trebuia să muncească pentru a se putea întreţine la şcoală, suplimentând astfel pensia mică a bunicii lui.

În 1932, pe când avea doar cincisprezece ani, Lev a avut o slujbă de noapte pe şantierul de construcţie al primei linii de metrou din Moscova, cea dintre Parcul Gorki şi Kazarmenni Pereulok. Măsura distanţele în lungul străzilor şi s-a alăturat echipelor de săpători formate în mare parte din ţăranii care, în acei ani, veneau în număr mare la Moscova pentru a evita să fie forţaţi de bolşevici să intre în colhozuri. În vara următoare, Lev a înţeles ce consecinţe groaznice avea colectivizarea. Pe când lucra ca îngrijitor la o crescătorie de iepuri, a ajuns să cunoască un muncitor venit din zonele rurale lovite de foamete ale Ucrainei. Omul scria poezii triste despre „căminele părăsite din sate, muribunzii şi leşurile îngrămădite în spatele vreunui gard”. Lev a fost impresionat de puterea emoţională a poeziilor, dar a fost îngrozit de subiectul lor. „De ce născoceşti scene atât de înfricoşătoare?”, l-a întrebat pe muncitor, iar el i-a răspuns: „Nu le-am născocit. E chiar satul meu. Acolo e foamete şi nimeni nu are puterea să-i mai îngroape pe cei morţi”. Lev a fost şocat. Până atunci, nu pusese niciodată cu adevărat la îndoială puterea sovietică şi politica acesteia. Intrase în Comsomol, organizaţia tineretului comunist, şi avea încredere în partid. Dar cuvintele muncitorului sădiseră în el sămânţa îndoielii. Mai târziu, în acelaşi an, Lev a vizitat un colhoz din apropierea Moscovei într-o excursie cu şcoala organizată de profesorul de biologie, un bolşevic entuziast care a folosit una din casele abandonate de acolo ca să pună în scenă o piesă de teatru despre „lupta împotriva năpârcilor”. Casa aparţinuse preotului din sat şi familiei sale, toţi fiind evacuaţi în timpul colectivizării. În casă se mai aflau încă resturile carbonizate ale cărţilor preotului, inclusiv o biblie scrisă în greaca veche, o limbă cunoscută de bunicul lui Lev, dar care nu mai folosea nimănui în timpul regimului sovietic.

Când a intrat la universitate, în 1935, Lev locuia împreună cu bunica sa (pe atunci în vârstă de optzeci şi doi de ani) într-un apartament la comun de pe Leningrad Prospekt, în nord-vestul Moscovei. Excentrica „mătuşă Olga”³ avea şi dânsa o cameră în acelaşi apartament şi locuia acolo împreună cu soţul ei. Lev şi bunica lui ocupau o cămăruţă strâmtă şi întunecoasă: erau un pat de o persoană pentru el de o parte şi un cufăr de partea cealaltă, pe care bunica îl transforma într-un pat improvizat, odihnindu-şi picioarele pe un scăunel. Lângă fereastra din capăt se afla un birou şi deasupra patului lui Lev un dulăpior cu vitrină în care-şi păstra colecţia de instrumente pentru chimie şi cărţile, majoritatea fiind cărţi de matematică şi de fizică, deşi erau şi câteva opere clasice din literatura rusă. Când venea Sveta în vizită, se aşeza pe pat alături de Lev şi vorbeau. De pe culoarul apartamentului, mătuşa Olga urmărea vigilentă orice mişcare. Fiind o credincioasă practicantă bigotă, nu era de acord cu vizitele Svetei şi i-a spus fără ocolişuri lui Lev că avea impresia că era ceva necurat la mijloc. „E doar o prietenă a mea de la Universitate”, i-a răspuns Lev, dar Olga rămânea oricum în hol, lângă uşa lui, ascultând ca să surprindă vreo „dovadă”.

Singurul loc unde Lev şi Sveta puteau să fie cu adevărat liberi era la ţară. În fiecare vară familia Svetei închiria o dacea⁴* spaţioasă în Boriskovo, o aşezare de pe râul Istra situată la vreo 70 de kilometri nord-vest de Moscova. Lev îi vizita, uneori venind cu bicicleta de la Moscova, alteori călătorind cu trenul până la Manihino, la o oră de mers pe jos de Boriskovo. Lev şi Sveta îşi petreceau ziua întreagă în pădure, pe malul râului, citind poezii, până când se lăsa întunericul şi el trebuia să plece ca să prindă ultimul tren sau s-o pornească înapoi cu bicicleta pe drumul lung spre Moscova.

Pe 31 iulie 1936 Lev a venit cu trenul. Era o zi înăbuşitoare, iar el era transpirat după drumul străbătut pe jos de la Manihino, aşa că, înainte să meargă acasă la Sveta, a hotărât să se scalde puţin în râul de lângă Boriskovo. Dezbrăcat în chiloţi, a plonjat. Fiind un înotător neexperimentat, a rămas aproape de mal, dar a fost prins în şuvoiul puternic care l-a tras în larg, unde a început să se scufunde. Zărind un pescar pe malul râului, Lev a strigat, „Mă înec, ajutor!”. Pescarul nu s-a mişcat. Lev s-a scufundat iarăşi şi a revenit la suprafaţă pentru a doua oară, cerând din nou ajutor – înainte să se scufunde iar. Prea slab pentru a se salva singur, Lev s-a gândit cât de stupid ar fi să moară atât de aproape de casa Svetei. Apoi şi-a pierdut cunoştinţa. Când şi-a revenit, era pe mal, lângă pescar. Străduindu-se să-şi recapete suflarea, Lev doar a apucat să-l zărească pe salvatorul aflat în spatele lui şi care îl mustra pe pescar că nu sărise să-l ajute. Omul a plecat înainte ca Lev să poată afla cine e şi să-i mulţumească cum se cuvine. Și-a petrecut ziua toată alături de Sveta şi de familia ei. Seara, Sveta şi Tania, sora ei, l-au însoţit pe Lev până la marginea satului ca să-şi ia la revedere şi să-l conducă la gară. În sat, Lev l-a recunoscut pe cel care-l salvase: era împreună cu un domn mai în vârstă şi cu două femei. Lev i-a mulţumit şi l-a întrebat cum îl cheamă. „Sunt profesorul Sinţov şi acesta este ginerele meu, inginerul Bespalov, iar doamnele sunt soţiile noastre”, i-a răspuns persoana mai vârstnică. Mulţumindu-le din nou, Lev şi-a continuat drumul către gară, unde postul de radio public difuza „Introducere şi rondo capriccioso” de Saint-Saëns. În timp ce-l asculta pe David Oistrah cântând acel frumos solo de vioară, a fost copleşit de senzaţia puternică a vieţii care pulsa în el. Totul în jur îi părea mai intens şi mai viu decât înainte. Fusese salvat! O iubea pe Svetlana! Și prin muzică simţea acum acea bucurie.

Viaţa era plină de bucurii fugare. În 1935, Stalin anunţase că viaţa „a devenit mai bună şi mai fericită”. Se puteau cumpăra mai multe bunuri de consum, votcă şi caviar, erau mai multe saloane de dans şi filme amuzante care să-i facă pe oameni să râdă şi să le susţină credinţa într-un viitor luminos şi strălucit care va veni odată cu edificarea comunismului. Între timp, NKVD-ul, poliţia politică a lui Stalin, pregătea listele de arestări.

Cel puţin un milion trei sute de „duşmani ai poporului” au fost arestaţi – şi mai mult de jumătate dintre ei au fost apoi împuşcaţi – în timpul Marii Terori din 1937-1938. Nimeni nu a înţeles vreodată ce a reprezentat politica aceasta premeditată a crimei în masă – dacă era vorba de felul paranoic în care Stalin şi-a ucis posibilii duşmani, un război împotriva „elementelor înstrăinate social” sau, şi mai probabil, o eliminare selectivă a „celor care nu prezentau încredere” în eventualitatea unui război izbucnit într-un moment de tensiune internaţională maximă. Teroarea s-a propagat în sânul societăţii. Fiecare sector al vieţii a fost afectat. Peste noapte, vecini, colegi, prieteni şi rude puteau să fie etichetaţi drept „spioni” sau „fascişti”.

Lumea fizicii sovietice a fost vizată în mod special, în parte din cauza importanţei ei practice pentru domeniul militar şi în parte pentru că era divizată din punct de vedere ideologic. Facultatea de Fizică a Universităţii din Moscova era centrul acestei diviziuni. De o parte se afla un grup de tineri cercetători străluciţi precum Iuri Rumer şi Boris Hessen, care promovau fizica lui Einstein, Bohr şi Heisenberg, iar de cealaltă se afla un grup de profesori mai vârstnici, care denunţau teoriile relativităţii şi ale mecanicii cuantice ca „idealiste” şi incompatibile cu materialismul dialectic, fundamentul „ştiinţific” al marxism-leninismului. Această divizare ideologică a fost accentuată politic, materialiştii acuzându-i pe adepţii mecanicii cuantice că sunt „nepatrioţi” (potenţiali „spioni”) pentru că fuseseră influenţaţi de ştiinţa occidentală şi călătoriseră peste graniţă. În august 1936, chiar înainte ca Lev şi Sveta să-şi înceapă al doilea an de studiu, Hessen a fost arestat sub acuzaţia de a fi aparţinut unei „organizaţii teroriste contra-revoluţionare” şi a fost împuşcat. În 1937, Rumer a fost dat afară din universitate.

Studenţii trebuiau să fie vigilenţi. În Comsomol, ei se confruntau cu colegii lor ale căror rude fuseseră arestate, cerând excluderea lor din universitate dacă nu voiau să se dezică de acei membri ai familiei. Mulţi au fost exmatriculaţi din alte facultăţi, însă mai puţini de la Fizică, unde exista un spirit puternic de solidaritate printre studenţi. Tocmai acest spirit de solidaritate a fost cel care l-a salvat şi pe Lev, după un incident petrecut în 1937.

Instrucţia militară era obligatorie pentru studenţii la zi ai Universităţii din Moscova. Aceştia erau obligaţi să se alăture unui corp de ofiţeri în rezervă care puteau fi mobilizaţi pe timp de război. La Facultatea de Fizică, studenţii erau pregătiţi pentru posturi de comandă în infanterie. Instruirea presupunea două tabere de vară în apropiere de Vladimir. În prima tabără, din iulie 1937, instructorul principal fusese recent promovat la comanda unui regiment format din studenţi care nu proveneau de la universitate. Îi făcea plăcere să facă instrucţie cu fizicienii de elită, obligându-i să alerge 200 de metri şi apoi să mărşăluiască pe o distanţă egală, alternând astfel exerciţiile la nesfârşit. Lui Lev nu-i stătea în fire să-şi ţină gura atunci când vedea cum oameni aflaţi pe poziţii care le conferă autoritate îi terorizează pe ceilalţi. În cele din urmă, a exclamat: „Comandanţii noştri sunt nişte idioţi!”. Remarca a fost rostită suficient de tare încât să fie auzită de instructor, care l-a reclamat pe Lev autorităţilor. Afacerea a ajuns până la Comitetul de Partid pe divizie al Districtului Militar Moscova, care l-a exclus pe Lev din Comsomol pentru „rebeliune troţkistă contra-revoluţionară împotriva superiorilor din Armata Roşie a Muncitorilor şi Țăranilor”. În luna septembrie care a urmat, Lev s-a întors la universitate. Temându-se că ar putea exista şi alte consecinţe, a făcut apel la Comitetul de Partid al diviziei ca să-i revoce excluderea din Comsomol. A fost convocat la cartierul general al Districtului Militar, unde comitetul a audiat varianta sa asupra evenimentelor petrecute, a anulat excluderea şi i-a aplicat în schimb o „mustrare severă” (strogii vigovor) pentru „purtare ne-comsomolistă”. Scăpase ieftin. Mai târziu, Lev a descoperit că totul se datorase curajului a trei prieteni de la facultate care scriseseră un raport adresat comitetului şi-l semnaseră chiar cu numele lor. Lev era atât de îndrăgit de ceilalţi studenţi din Facultatea de Fizică, încât cei trei fuseseră gata să-şi asume orice riscuri pentru a-l apăra. Declaraţia lor de solidaritate ar fi putut să se întoarcă lesne împotriva lor şi să ducă la arestarea lor, pentru că, în ochii autorităţilor, un grup de trei cetăţeni era deja destul de mare încât să se califice drept „organizaţie”.

Acest episod i-a apropiat pe Lev şi Sveta. Relaţia lor se răcise pe la mijlocul celui de-al doilea an universitar şi nu se mai văzuseră de o bună bucată de vreme. Sveta fusese cea care provocase ruptura, ieşind dintr-odată din cercul lor de prieteni. Lev nu a înţeles motivul. În vara care tocmai trecuse, se văzuseră zi de zi, iar ea îi ceruse chiar şi o fotografie. Mulţi dintre prietenii lor se căsătoriseră şi probabil că Lev spera că se vor putea căsători şi ei curând. Apoi, fără vreun avertisment, ea se îndepărtase. Evocând această perioadă, Sveta a pus-o pe seama „toanelor ei proaste” – depresia de care avea să sufere în cea mai mare parte a vieţii. „De multe ori”, i-a scris ea mai târziu lui Lev, „mi-am reproşat că am stricat totul între noi şi că – Dumnezeu ştie de ce – te-am făcut să suferi”.

Imediat ce a aflat că are necazuri, Sveta s-a întors la Lev. În următorii trei ani au fost nedespărţiţi. În fiecare dimineaţă, Lev îi ieşea înainte pe drumul spre universitate. O aştepta la sfârşitul cursurilor, o conducea înapoi până pe Leningrad Prospekt şi îi gătea sau mergea cu ea la teatru sau la cinema şi apoi o conducea acasă. Poezia era un element important în relaţia lor. Obişnuiau să citească împreună, îşi trimiteau poezii şi îşi recomandau unul altuia versuri noi. Ahmatova şi Blok erau poeţii preferaţi ai Svetei, dar îi mai plăcea şi o poezie de-a Elenei Rivina, pe care i-a recitat-o lui Lev într-o seară în timpul unei plimbări pe străzile Moscovei. Poezia era despre fericirea cea trecătoare:

Lucirea ţigării tale

Păleşte mai întâi, apoi se-nsufleţeşte.

Străbatem strada Rossi⁵-n pas agale,

Pe unde felinarul lumina-şi iroseşte.

Fugara noastră întâlnire e mai scurtă

Decât un pas, o clipă ori o răsuflare.

De ce, iubite arhitect, în marea-ţi artă,

Strada pe care-ai făcut-o e atât de mică oare?

Uneori, dacă Lev trebuia să lucreze până târziu şi nu o putea vedea pe Svet, trecea prin faţa casei ei noaptea. Într-una din acele dăţi, i-a lăsat acest bilet:

Sveta! Am trecut să văd ce mai faci şi să-ţi amintesc că mâine, adică pe 29, am vrea să vii pe la noi. M-am hotărât să nu dau buzna în apartamentul tău pentru că e târziu – unsprezece şi jumătate – şi la două dintre ferestre s-a stins deja lumina, iar la celelalte două s-a micşorat; i-aş putea trezi pe toţi şi i-aş putea speria. Vino să mă vezi dacă eşti liberă. Salutări mamei tale şi Taniei.

În ianuarie 1940, a murit bunica lui Lev. Sveta i-a fost alături atunci când au înmormântat-o în cimitirul Vagankovskoe.

În luna următoare, Lev a devenit asistent tehnic la Institutul de Fizică Lebedev (cunoscut în Rusia ca FIAN). Era încă student în ultimul an la universitate, dar fusese recomandat de Naum Grigorov, un prieten de la facultate care tocmai îşi începuse activitatea la FIAN, şi era o bună ocazie de a-şi face debutul în cercetare. Numit după Piotr Lebedev, fizicianul rus care a măsurat pentru prima dată presiunea exercitată de lumina reflectată sau absorbită de un corp material, FIAN era unul dintre centrele de fizică atomică de marcă ale lumii, iar prioritatea programului de cercetare era proiectul razelor cosmice, cel în care se implicase Lev. Pentru că studia în timpul zilei, Lev lucra adesea în tura de seară la laborator. Sveta rămânea până târziu la bibliotecă şi apoi străbătea pe jos cei trei kilometri de la Facultatea de Fizică până la FIAN, prin Piaţa Miusskaia. Se aşeza pe o bancă din curte şi-l aştepta pe Lev, care apărea de obicei pe la ora 8 ca să o conducă acasă. O dată, Lev a fost atât de extenuat, încât a adormit în laborator şi nu s-a trezit până după nouă. Sveta încă îl mai aştepta pe bancă. A râs când el i-a povestit că adormise.

În vara aceea Lev a fost plecat într-o expediţie ştiinţifică pe muntele Elbrus din Caucaz. FIAN avea o bază de cercetare sus în munţi, unde echipa lui Lev putea să studieze efectele razelor cosmice mai aproape de punctul lor de intrare în atmosfera pământului. Lev a petrecut trei luni la bază. „Ieri am urcat şi am ajuns la adăpost destul de repede”, i-a scris el Svetei. „Mă simt splendid, am o poftă de mâncare feroce şi o grămadă de amintiri de neuitat.” Între timp, Sveta se învoise peste vară de la universitate şi lucra la Biblioteca Lenin, care se construia pe atunci într-un bloc modern din ciment în apropierea Kremlinului. „Știi, acum e o piaţă drăguţă în faţa bibliotecii şi peste tot s-au plantat arbuşti şi flori”, i-a scris lui Lev. „Cine o să-mi mai ofere un buchet de flori de ziua mea?” Lev trebuia să se întoarcă din Caucaz pe 1 septembrie, cu zece zile înainte ca Sveta să împlinească douăzeci şi trei de ani, iar el îi dăruia întotdeauna flori de ziua ei. Până atunci, ea trebuia să se mulţumească cu scrisorile.

6. Lev pe muntele Elbrus, 1940.

3 august 1940

Levenka,

Primul meu impuls când am ajuns azi acasă a fost să întreb dacă primisem vreo scrisoare, dar toţi au început să mă necăjească în legătură cu tine, aşa că m-am prefăcut că aşteptam cartea poştală a Irinei. Însă, când Tania mi-a spus – cu atât de multă emfază – că nu sosise nicio carte poştală de la Irina, am ştiut că trebuia să fi venit ceva de la tine, aşa că am urmat-o dintr-o cameră în alta (toate uşile sunt încă lăsate deschise în casa noastră, aşa că poţi să dai ocol camerelor cât vrei)⁶ rugând-o fierbinte să-mi dea scrisoarea ta. În cele din urmă, mamei i s-a făcut milă de mine şi mi-a dat-o.

Sveta i-a scris lui Lev ultimele veşti despre ea. I se oferise o slujbă permanentă la bibliotecă:

Nu vor găsi pe nimeni mai bun ca mine. Cunosc planul tuturor încăperilor, al dulapurilor din încăperi şi al rafturilor. […] Cunosc periodicele din scoarţă în scoarţă şi, la cât de bine ştiu alfabetul latin, pot să descifrez luna, anul, numele şi preţul oricărei reviste în orice limbă, în afara chinezei. […] Am capul bine înfipt pe umeri şi s-ar putea să nu conţină creierul cel mai rafinat, dar nici umplut cu câlţi nu e. […] Vera Ivanovna mi-a zis că voi fi responsabilă de grupă într-un an. Dacă aş vrea să rămân toată viaţa la bibliotecă ar fi un început bun de carieră. Dar nu vreau să-mi petrec viaţa acolo, aşa că […] luni voi spune nu.

Lev, nu-ţi face griji în privinţa sănătăţii mele. Ți-am spus că fie starea de spirit îmi influenţează sănătatea, fie sănătatea îmi influenţează starea de spirit. În orice caz, îţi vei putea da seama după felul în care scriu că sunt calmă şi senină, ceea ce înseamnă că nu mă doare nimic şi nici nu sufăr de ceva. Mama spune că am tuberculoză. Motivaţia ei – scăderea mea în greutate. Dar ştii bine, la dieta pe care o am, ar fi greu să te aştepţi la altceva, şi nici nu am vreun alt simptom.

În iunie 1941, Lev trebuia să meargă împreună cu colegii lui de la FIAN într-o a doua expediţie pe muntele Elbrus. În dimineaţa de 22 iunie, într-o duminică, echipa sa era la institut ca să finalizeze pregătirile pentru călătorie. Lev era foarte binedispus. Tocmai luase ultimele examene la universitate şi cei din comitetul facultăţii care ofereau slujbe absolvenţilor îi spuseseră că era unul din cei doar patru studenţi aleşi să-şi continue activitatea la FIAN în proiectul de cercetare a razelor cosmice. Sveta se întorsese la Facultatea de Fizică, fiind acum cu un an în urmă, şi erau fericiţi împreună. Lev şi colegii lui tocmai împachetau ultimele piese de echipament când şeful echipei a intervenit. „Nu mai plecăm nicăieri”, a spus. „N-aţi auzit la radio?” În ziua aceea, la prânz, Viaceslav Molotov, ministrul Afacerilor Externe, transmisese un anunţ special. „Astăzi la ora 4 dimineaţa”, declarase cu vocea tremurândă, „forţele germane au intrat în ţara noastră, ne-au atacat frontierele în mai multe locuri şi ne-au bombardat oraşele – Jitomir, Kiev, Sevastopol, Kaunas şi altele”.

Asaltul german a fost atât de puternic şi rapid, încât forţele sovietice au fost luate cu totul pe neaşteptate. Stalin ignorase rapoartele serviciilor secrete despre pregătirile pentru invazie ale germanilor, iar apărarea sovietică era într-un haos total. A fost uşor spulberată de cele nouăsprezece divizii Panzer şi cincisprezece divizii de infanterie motorizate care se aflau în fruntea forţelor invadatoare nemţeşti. Flota aeriană sovietică a pierdut mai mult de 1.200 de aparate de zbor în prima dimineaţă de război, majoritatea fiind distruse de bombardierele germane în timp ce încă erau staţionate la sol. În câteva ore, forţele speciale germane înaintaseră adânc pe teritoriul sovietic, tăind liniile de telefon şi ocupând podurile ca pregătire a atacului principal.

În după-amiaza aceea, Comsomolul Universităţii din Moscova a convocat o adunare în aulă şi a aprobat în unanimitate o rezoluţie privind mobilizarea tuturor studenţilor pentru apărarea patriei. Toată lumea voia să se înroleze. Până la sfârşitul lui iunie, mai mult de o mie de studenţi şi profesori se înrolaseră în Divizia 8 Artilerie (Krasnopresnenskaia) a Voluntarilor, care includea în jur de cincizeci de oameni de la Facultatea de Fizică. Printre ei, se afla şi Lev. „E multă zăpăceală aici în acest moment”, a scris el în iulie familiei Svetei, de la punctul de întâlnire, „aşa că nu vă pot spune nimic sigur despre planurile noastre. Singurul lucru mai mult sau mai puţin cunoscut este că o să locuim şi o să studiem aici până vom fi chemaţi în serviciul militar de comitetul de înrolare”.

Lev a fost zguduit de izbucnirea războiului. În primele câteva zile, nu reuşea să înţeleagă ce urma să se întâmple. Munca lui de cercetare, viaţa la Moscova, relaţia cu Sveta – totul era acum în aer. „Suntem în război”, îşi tot repeta, nevenindu-i să creadă.

Deşi se oferise voluntar pe front, pe Lev îl îngrijora posibilitatea preluării unei funcţii de răspundere. Perioada terorii staliniste lăsase forţele sovietice într-o criză acută de ofiţeri şi novici precum Lev erau chemaţi să conducă oamenii în luptă. După doar doi ani de pregătire militară, Lev ajunsese la gradul de locotenent, ceea ce însemna că putea fi pus la comanda unui pluton de treizeci de oameni; or, el nu avea deloc încredere în abilităţile lui tactice. În cele din urmă, i s-a încredinţat comanda unei mici unităţi de aprovizionare, o unitate formată din şase studenţi şi alte două persoane mai în vârstă de la universitate. A fost mai mulţumit să fie într-o unitate de studenţi, oameni lipsiţi de experienţă ca şi el, despre care credea că ar fi mai îngăduitori dacă ar fi comis vreo eroare, decât un soldat provenit din clasa muncitoare.

Unitatea lui Lev urma să transporte provizii din depozitele moscovite până la un batalion de comunicaţii de pe front. Avea sub comanda sa doi şoferi de camion, doi muncitori, un bucătar, un contabil şi un magazioner. În timp ce mergeau cu maşina către front, au văzut scene de haos care contraziceau propaganda presei sovietice. La Moscova, se raportase că forţele sovietice îi respingeau pe nemţi, dar Lev aflase că acestea se retrăgeau în dezordine: pădurile erau pline de soldaţi şi civili, iar drumurile erau blocate de refugiaţii care se îndreptau spre răsărit, către Moscova. Mii şi mii de oameni fuseseră ucişi. Până pe 13 iulie, Lev ajunsese în pădurile de lângă Smolensk, un oraş aflat sub asediul nemţilor.

Svetik, trăim în păduri, iar eu mă ocup de treburi gospodăreşti. […] Trebuie să-i hrănesc pe toţi cei de aici, inclusiv pe ofiţerii cei mai mari în grad, care nu neapărat cer ce vor să mănânce, ci mai degrabă urlă. […] Sunt şi unele avantaje – o relativă libertate în timpul drumurilor până la magazii. Sveta, n-am absolut nicio adresă la care să-mi poţi scrie – nimeni de aici nu ştie unde ne vom afla de la o zi la alta. Singura cale de a primi veşti de la tine este să trec pe la tine şi să te întâlnesc acasă în cursul uneia din deplasările noastre. Nu ştiu când se va întâmpla asta.

În cursul deplasărilor între Moscova şi front, Lev ducea şi scrisorile pentru soldaţi şi pentru rudele lor. Se întâlnea şi cu Sveta şi familia ei între vizitele lui la depozitele de armament. A făcut un drum în iulie, când a ratat întâlnirea cu Sveta, dar i-a întâlnit pe părinţii ei, care „l-au hrănit şi i-au dat de băut”, aşa cum i-a spus într-o scrisoare pe care i-a lăsat-o. Și a mai fost o a doua vizită la începutul lui septembrie, când Sveta se întorsese la universitate. Pentru Lev, legătura cu familia ei era aproape la fel de importantă ca şi timpul petrecut cu ea – îl făcea să simtă că era parte din familie. Într-una din aceste ultime vizite, tatăl Svetei i-a dat o hârtie pe care îi scrisese adresele a patru prieteni apropiaţi şi rude din diverse oraşe ale Uniunii Sovietice: erau persoanele la care ar fi trebuit să ceară ajutor ca să-i localizeze pe Sveta şi familia ei dacă ar fi fost evacuaţi din Moscova în timpul absenţei lui. Deşi nu-i spusese niciodată lucrul acesta direct, hârtia i-a dovedit în mod limpede că tatăl Svetei îl privea pe Lev ca pe un fiu.

A mai fost o ultimă vizită la Moscova. Lev ştia că era cel din urmă prilej de a o mai vedea pe Sveta, pentru că cei de la depozitul de provizii îl avertizaseră că nu se va mai expedia nimic pentru batalionul său. După ce le-a spus şoferilor că avea să-i întâlnească mai târziu, Lev a alergat de la depozit până la casa Svetei. Era puţin probabil ca ea să se afle acasă – era miezul zilei –, dar s-a dus ca să-şi ia la revedere de la cineva. Poate că mama Svetei sau sora ei erau acasă. Lev a bătut la uşă. I-a deschis Anastasia, mama Svetei. Păşind în holul de la intrare, Lev i-a explicat că va mai rămâne în Moscova doar câteva ore şi că urma să plece pe front. Voia să le mulţumească şi să-şi ia la revedere. Lev nu ştia dacă trebuia s-o sărute, Anastasia nu-i arătase niciodată prea multă căldură sau afecţiune. S-a înclinat în faţa ei şi s-a îndreptat spre uşă. Dar Anastasia l-a oprit. „Aşteaptă”, i-a spus, „stai să te îmbrăţişez”. Și l-a îmbrăţişat pe Lev. El i-a sărutat mâna şi a plecat.

1. Numele rusești au o formă lungă și una scurtă (folosită de prieteni și rude), precum și nenumărate diminutive pline de afecțiune. Forma scurtă de la Svetlana este Sveta, dar mai era cunoscută și ca Svetocica, Svetik, Svetlanka etc. În scrisorile trimise din lagărul de muncă, Lev o numea adesea „Svet” sau „Svetloe” (cuvântul rusesc pentru „lumină” – o asociere de cuvinte care lui îi plăcea). Din acest moment, o vom numi Sveta.

2. Menșevicii au aparținut unui partid marxist care s-a opus dictaturii bolșevice.

3. Era, de fapt, fiica nelegitimă a lui Boris Tolmașev, primul soț al mătușii Katia.

4* Casă tradițională rusească din lemn din zonele rustice (n.tr).

5. Carlo Rossi, arhitect italian care a construit numeroase clădiri și edificii în Sankt-Petersburg în timpul domniei lui Nicolae I (1825-1855).

6. Camerele erau dispuse astfel: