© 2007, 2015 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5690-5

ISBN PDF: 978-973-46-5691-2

ISBN print: 978-973-46-5625-7

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Insula Pinilor, Noua Caledonie; © Carmen Morar

Fotografii de Carmen Morar

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

IOAN T. MORAR (n. 13 aprilie 1956, Şeitin, judeţul Arad) a absolvit în 1981, ca şef de promoţie, Facultatea de Filologie a Universităţii din Timişoara, secţia română-franceză. În perioada 1981-1986 a fost profesor de limba şi literatura română la Liceul Industrial „Textila” din Lugoj. Din 1987 devine redactor al revistelor Viaţa studenţească şi Amfiteatru. După 1989 lucrează la Cuvîntul şi Alianţa Civică. În 1990-1991 este redactor-şef la „Varietăţi”, TVR, de unde pleacă prin demisie. Este membru fondator al Academiei Caţavencu. Din toamna anului 2004 pînă în 2009 este şi senior editor la Cotidianul. A realizat mai multe emisiuni de televiziune, activînd, pînă în 1996, în grupul Divertis. În 2010 a fost numit consul general la Marsilia, funcţie din care a fost schimbat în 2012. Este membru al Uniunii Scriitorilor din România. A publicat volumele de versuri: Vară indiană (Albatros, Bucureşti, 1984; volum distins cu premiul pentru debut al Uniunii Scriitorilor), Fumul şi spada (Cartea Românească, Bucureşti, 1989), Şovăiala (Brumar, Timişoara, 2000; volum distins cu premiul pentru poezie al Uniunii Scriitorilor), Neruşinarea (Brumar, Timişoara, 2003) şi Paloarea (Brumar, Timişoara, 2010). Poeziile sale au fost traduse în engleză, franceză, polonă, spaniolă şi maghiară, în antologii şi reviste culturale. La Editura Polirom a mai publicat Lindenfeld (ed. I, 2005; ed. a II-a, 2006; ed. a III-a, 2013; roman distins cu Premiul Naţional de Proză al Ziarului de Iaşi) şi Negru şi Roşu (2013; roman nominalizat la Premiul „Cartea anului 2013” acordat de revista România literară).

Pentru Anne Marie şi Michel Cameli, care mi-au vorbit despre Noua Caledonie, şi pentru Jean-Paul Loueckhote, care m-a ajutat să o cunosc.

Lui Mircea Mihăieş, prietenul meu de o viaţă, care a citit tot ce am scris, precum şi lui Claudiu Opran şi Andreei Ionescu, de la Sensiblu, pentru că au crezut în acest proiect – gratitudinea autorului.

Toate călătoriile trebuie să înceapă dimineaţa. Nu e un proverb chinez, deşi sună a vorbă orientală. Călătoria noastră a început cu trezirea la 4 fără un sfert, pe data de 4 aprilie. Cîteva ore mai tîrziu începeam să scriu această carte. Ne-am deşteptat în vacarmul alarmelor: ceas electric, ceas normal, telefon. Bagajele erau făcute, a trebuit doar să le încuiem: le lăsaserăm să respire, desfăcute, pînă dimineaţa. Drumul cu taxiul a durat vreo douăzeci de minute. La aeroport, formalităţile au fost floare la ureche.

— Aţi avut multă lume care a plecat pînă-n Nouméa? am întrebat la înregistrarea bagajelor.

— Da, foarte multă, glumeşte fata de la ghişeu. De fapt, pînă acum nu ţin minte să fi fost cineva, de cînd lucrez aici.

Ajungem la Amsterdam. Am venit bine, etapa de la Bucureşti pînă aici a fost cea mai scurtă parte a călătoriei. Prea scurtă ca să mai scot laptopul şi să încep să scriu. Am zburat cu un Boeing de la KLM, la business class. Ce-i plăcut e plăcut!

Mi-am deschis laptopul abia în sala de aşteptare numărul 3, Crown Lounge KLM. Prima priză pe care am încercat-o nu mergea. Se întîmplă şi la ei! Am încercat să intru pe internet, dar mi s-a cerut cartea de credit. Gratuit ţi se oferă doar o jumătate de oră. Iei un cod de la un distribuitor automat şi începi să lucrezi. Mi-am epuizat timpul acordat verificîndu-mi e-mailul şi citind ziarele din România: mă desprind cu greu de fascinanta mea ţară şi de mirifica ei viaţă politică. Apoi m-am întors în sala cea mare. În dreapta e „curtea cu avioane”, KLM şi Northwest. E ora 10 dimineaţa şi avionul nostru, în direcţia Osaka, pleacă abia peste cinci ore, la 3 p.m.

În jur, lumea moţăie sau lucrează pe laptopuri, conversează în şoaptă sau îşi ia ceva de la bufet. Totul e gratis. Sala e o oază de linişte în comparaţie cu agitaţia de afară. În faţa noastră, o familie de arabi: mama, fiica şi tatăl orb. Nu par să ducă o bombă. Şi, dat fiind că tatăl e orb, nu cred că va deturna vreun avion, agitîndu-şi bastonul alb în direcţia piloţilor. O americancă în vîrstă, venită parcă de la o expoziţie internaţională de zbîrcituri, se aşază lîngă Carmen. Apoi îşi ia un suc de roşii de la bar. Acesta să fie secretul pergamentului pe care-l poartă pe faţă? Sorb dintr-o cafea şi, vizavi, văd doi tipi cu sacouri bleumarin purtînd stemele Ferrari. Unul din ei are şi un laptop Ferrari. Mă uit pe geam: nici un avion Ferrari!

Americanca vorbeşte la telefon. Îmi dau seama însă că e olandeză. În timp ce vorbeşte, dă drumul la un set de ticuri ale ochilor care clipesc aiurea, asortate cu ridicări necontrolate din sprîncene. O fi obosit-o peste măsură expoziţia de riduri. Mănînc un biscuit.

La business class, cel puţin în sala asta de aşteptare, lumea e între două vîrste – a doua şi a treia. Rareori se rătăceşte cîte un tînăr (chiar în spatele meu e un asiatic, poate că l-au trimis părinţii sau vreo firmă i-a răsplătit loialitatea cu un bilet la business class). Adineauri a trecut o fetişcană, parcă speriată: nu şi-a luat nimic de la bufet, nici de mîncare, nici de băut. Probabil i se pare că nu merită, fiind prea tînără.

E clar, în vremea noastră, Turnul Babel are forma unui aeroport internaţional, gen Amsterdam şi Frankfurt, în Europa, sau JFK şi O’Hare, din Chicago, dincolo de Ocean. Turnul Babel cu business lounge, cu free shop-uri, cu locuri pentru fumat, cu electrocare ducînd bătrîni neputincioşi care fug de moarte şi se ascund în avioane. Şi cu sute de limbi care se încurcă între sosiri şi plecări, între zboruri scurte ori intercontinentale. Turnul Babel cu turn de control. Iar telefoanele mobile îţi sporesc sentimentul de învălmăşire a limbilor. Se discută în toate graiurile şi dialectele pămîntului. E ceea ce-i lipsea Turnului Babel perfect: roamingul!

Pe măsură ce vremea trece şi ne apropiem de ora decolării spre Osaka, în jurul nostru apar tot mai mulţi asiatici. „Uite, se adună ai noştri”, îi spun lui Carmen. În realitate, pe măsură ce ne apropiam de ora decolării, ea se depărta de noi. Se anunţă o întîrziere de aproape două ore, exact cît ne trebuia ca să prindem, în Osaka, zborul de Nouméa. La informaţii ni se spune că nu e nici o problemă, dacă pierdem avionul, ni se plăteşte hotelul pentru o noapte. Sîntem pe urmele lui Bill Murray, lost in connection. Pînă la urmă, nici ora 5 după-amiază nu e respectată. Identific poarta E 20 după mulţimea de japonezi. N-am mai văzut niciodată atîţia la un loc. Începe să-mi devină limpede că nu toţi seamănă între ei, cum credem noi, europenii. Sînt de toate felurile, înalţi (nu prea mulţi), scunzi şi mijlocii. Dintre femei, unele seamănă cu Tia Şerbănescu, iar cîteva chiar cu doamna Liiceanu. Care, de altfel, are un fiu în Japonia.

În echipajul olandez, trei japoneze. Una va ajunge în compartimentul nostru. Are un aer mirat, pare minoră, seamănă cu Heidi, dacă aţi văzut desenele animate cu pricina. Pe harta din avion, care urmăreşte traseul, văd că vom înfrunta noaptea. Vom trece prin ea cu opt sute şi ceva de kilometri la oră, la o înălţime de aproape zece mii de metri. Trecem peste Germania, peste Polonia, peste Rusia, mai aproape de Sankt-Petersburg decît de Moscova. Apoi se întîmplă ce am mai văzut şi alte dăţi: pe o parte a avionului e ziuă, pe cealaltă e noapte.

Business class-ul de azi este cam cum era clasa economică acum cincisprezece ani. Adică foarte bun. Lumea doarme, fotoliile se înclină la aproape o sută optzeci de grade. Postul de entertainment, fiecare cu televizorul lui, e generos, oferă multe filme şi canale cu muzică. Şeful echipajului ne anunţă că, în total, sîntem treisprezece călători pentru Nouméa şi că acesta ar putea fi norocul nostru. Vor vorbi cu cei de la Air Calédonie să ne aştepte. Speră ei. Sperăm şi noi…

Trecem peste Siberia, afară sînt minus şaizeci de grade Celsius. Dacă cineva e treaz la ora asta, acolo, jos, şi se uită pe cer, noi sîntem o stea pîlpîitoare, o lumină mică străbătîndu-i cerul. Noaptea de sus şi noaptea de jos. E întuneric şi-n avionul nostru sînt aprinse doar luminile de veghe.

Înainte de aterizare, aflăm că vom fi aşteptaţi de avionul spre Nouméa. La coborîre, o armată de japoneze, angajate ale aeroportului, se ocupă de noi şi facem o adevărată cursă contra cronometru pentru a prinde avionul. Ne simţim ca într-un reality show de aventuri, cu avioane încurcate şi etape dificil de trecut. Urcăm în trenuri care leagă sudul aeroportului de partea centrală, apoi partea centrală de cea de nord. Nu reuşesc să „prind” prea mult din atmosfera aeroportului. Poate la întoarcere. Sîntem grăbiţi, împinşi din spate, ajutaţi, purtaţi în viteză spre noul zbor. În grupul călătorilor către Nouméa din avion, cunosc o persoană din Toulouse, doamna Valéry, soţia doctorului Valéry de la spitalul Magenta din Nouméa. A mai fost o dată aici, ne spune că e paradis. Înainte de a ajunge la avionul Air Calin mai cunosc un domn, un elveţian ceva mai în vîrstă, care merge tot la Nouméa. „Cît staţi?”, mă întreabă. „Două luni”, îi spun, ca să-l uimesc. El zice: „Eu stau trei”. „Cu treabă?” „Nu, sînt pensionar. Am mai fost. Am stat trei luni, m-am întors în Elveţia, am stat o lună şi am venit din nou. E minunat, voi pescui toată ziua.”

Air Calin. Classe Hibiscus. Cei care aşteptau plecarea în avion, de o oră, nu ne privesc foarte binevoitori. Nu e vina noastră, nu ne simţim cu nimic vinovaţi. Cel cu adevărat vinovat ar putea fi pasagerul care s-a rătăcit în aeroport şi nu a ajuns la avion. Din cauza lui mai stăm o vreme, pînă i se scot bagajele din cală. În rest, atmosferă plăcută, primire cu şampanie, însoţitoare drăguţe (două sînt japoneze, aproape jumătate din avion e plin de japonezi). Servirea e impecabilă, masa e gustoasă, rafinată. Vinurile sînt, şi ele, bine alese. Sînt obosit, scot laptopul, dar nu pot scrie prea mult. Sîntem deja amorţiţi şi dormităm. Din cînd în cînd, pilotul ne atrage atenţia că vom trece prin zone cu turbulenţe şi că va trebui să ne păstrăm centurile. Eu vreau să fiu treaz la trecerea Ecuatorului. Şi reuşesc să văd cum, pe harta de parcurs, micul desen al avionului se suprapune liniei Ecuatorului. Mă uit în jur, nici o emoţie, nu mai interesează pe nimeni acest amănunt. Nici eu nu simt nimic special. Desigur că totul e o construcţie mentală.

Cît despre zbor, nu am trecut pe deasupra multor aşezări omeneşti. Am traversat o bună parte din Pacific, am trecut peste Papua Noua Guinee, pe deasupra Insulelor Solomon, cele lovite de cutremur, şi cam atît, în peste nouă ore de zbor. O întindere de apă care se vede doar din cînd în cînd, atunci cînd se arată vreo fereastră prin plafonul de nori. Nu întotdeauna momentele mele de trezire s-au suprapus acelor „ferestre”.

În ultima oră ni se distribuie un formular fitosanitar în care declarăm, pe propria răspundere, că nu aducem cu noi fructe, seminţe, animale, alimente. Abia acum mă uit alături de cine am călătorit, deşi, lîngă noi, chiar pe acelaşi rînd, dar pe locurile din mijloc, e o femeie foarte în vîrstă la fel de nasoală ca Brigitte Bardot. Dar care, în compensaţie, nu a fost, pe cînd era tînără, la fel de frumoasă ca ea. La coborîre îi va spune unei cunoştinţe care a venit la clasa turist că a fost un zbor dégueulasse. Adică dezgustător. Am pregătită o replică de prin autobuzele româneşti: „Nu-ţi convine, ia-ţi avion particular!”.

Cu două rînduri mai în spate e o japoneză şi mai bătrînă, înfofolită, bolnavă, părînd că nu ştie unde se află. Lîngă ea, o îngrijitoare, tot japoneză, care ar putea foarte bine să-i fie fiică, nepoată sau strănepoată.

Coborîm pe scara trasă la avion. Nu există tuneluri şi nici autobuze, mergem pe jos pe un traseu marcat, pînă intrăm în clădire, la punctul de verificare a paşapoartelor. Ne aşezăm la unul dintre cele două ghişee „Paşapoarte franceze şi/sau din Comunitatea Europeană”. Merge greu, nu e o simplă formalitate. Ajungem şi poliţistul ia paşapoartele, se uită la ele îndelung. Sînt primele paşapoarte româneşti pe care le vede. „Pe la mine nu a trecut, pînă acum, nici un român. Bine aţi venit!”, ne spune şi ne întinde actele, după ce a verificat dacă avem sau nu bilet de întoarcere.

La bagaje aşteptăm mult, peste o oră. Înaintea noastră a venit un avion de la Sydney. Trebuia să fi ajuns înainte cu două ore, nu a fost aşa, acum suportăm micul blocaj al personalului care nu poate descărca bagajele din două avioane deodată. Banda se opreşte des, australienii sînt veseli, rîd – ei au făcut doar patru ore pînă aici. Noi sîntem ceva mai rezervaţi, apoi enervaţi că nu sosesc bagajele. Am putea merge în free shop, aici se poate cumpăra şi la sosire. Nu avem chef de nimic, vrem să ajungem cît mai repede la hotel. Bagajele sosesc în ultimul lot. Aeroportul se goleşte. Sper să ne aştepte, în continuare, pentru transferul la hotel. Am uitat să spun că e cald, deşi e trecut de miezul nopţii, cald şi umed. În afara bagajelor, mai trebuie să ne cărăm şi hainele groase cu care am plecat de acasă.

Claire, soţie de medic

Intrăm în vorbă cu ea în avionul dinspre Amsterdam spre Osaka. Avem aceeaşi destinaţie, Nouméa. Ea merge la soţul ei, medic la un spital. A mai fost o dată şi ne confirmă că e o destinaţie excepţională. Vom fi încîntaţi de ce vom găsi acolo. A venit să petreacă Paştele împreună. Soţul a rezervat o ieşire în Vanuatu, vor sărbători Paştele acolo. Ne spune să-l căutăm neapărat pe soţul ei, ne va povesti lucruri interesante, poate ne va lua cu avionul atunci cînd trebuie să intervină, pentru consultaţii de urgenţă, în locuri îndepărtate de Nouméa. Are poveşti nenumărate. Să-l căutăm, dar numai după două săptămîni, după ce va pleca ea înapoi la Toulouse. Nu ştiu ce bilet de avion a avut, dar parcursul de la Osaka la Nouméa îl face la clasa economic. Aşa că nu ne mai vedem decît la ieşirea din aeroportul Tontouta, unde ne invită, dacă nu ne aşteaptă nimeni, să ne ducă soţul ei şi pe noi. Mulţumim, dar deja plătisem transferurile din ţară.

Şoferiţa care ne-a adus de la aeroport, cu un microbuz, seamănă cu un rugbist de prin Samoa. Micuţă, solidă, îmi ia bagajele, unul cîte unul, şi le aşază în spate fără nici urmă de efort. O întreb dacă este caledoniană, îmi spune că e născută aici, dar se trage din Wallis şi, pardon de expresie, Futuna. În microbuz mai sînt patru localnici, un cuplu tînăr de albi care se întorc din Sydney şi doi bărbaţi maturi, ca să zic aşa, care vin din Osaka. Destinaţiile lor sînt mai aproape, aşa că vedem oraşul noaptea, destul de liniştit. În fine, ajungem la hotel.

Primul lucru pe care-l văd cînd cobor în Nouméa este un McDonald’s. Dublă provocare: pe teritoriu francez şi în apropierea triburilor.

Camera în care stăm, la etajul al nouălea al hotelului de apartamente Casa del Sole, o clădire rotundă, de şaisprezece etaje, este visul oricărui scriitor. De oriunde stai, din orice unghi, dacă te uiţi pe geam, se vede marea. Noi vedem Anse Vata, unul din cele două golfuri în care pătrunde mica peninsulă pe care se află hotelul. De partea cealaltă a hotelului se vede Baie des Citrons, adică, mai pe româneşte, Golful Lămîilor.

Joseph, vînzător de ziare

„Am venit pentru şase luni şi deja am împlinit douăzeci de ani de cînd sînt aici”, îmi spune domnul Joseph, proprietarul unui chioşc de tabac şi presă aflat în zona centrală din Nouméa. E născut în Franţa, lîngă Grenoble, şi are în jur de 60 de ani. E cărunt, cu părul lung, strîns în coadă la spate. Nu e bronzat defel, ceea ce mă miră. Îmi vorbeşte atent şi competent despre publicaţiile caledoniene, apoi îmi recomandă să iau legătura cu şeful librăriei „Montaigne”, un foarte erudit cunoscător al istoriei locale. Îl întreb cum se simte aici şi de ce nu a plecat după primele şase luni. „Nu te mai dai dus după ce prinzi gustul vieţii însorite şi fără griji. Singurul dezavantaj e distanţa. Costă mult să ieşi de pe insulă, o poţi face numai cu avionul. Eşti departe de restul lumii, complet izolat. Dacă asta ai căutat, atunci aici e locul perfect.”

Sîmbătă, 7 aprilie 2007

Ne-am deşteptat la 11. După miezul nopţii, am stat treji două ore. Ne-am trezit amîndoi deodată, chinuiţi de vechiul fus orar, cel din care veneam. O uşoară ameţeală ne încerca pe amîndoi şi, pe mine cel puţin, nu m-a abandonat toată ziua.

Titlul principal din cotidianul local: „O nouă linie spre Paris. Un zbor Paris-Nouméa via Sydney şi Réunion va intra în funcţiune la jumătatea lui 2008. Acest parteneriat între Air Austral şi Air Calin va lega Caledonia de Franţa în 26 de ore”.

Am petrecut primele două zile rătăcind de la un magazin la altul, de la o adresă la alta prin centre ville, ca să ne resemnăm, pînă la urmă, în privinţa internetului. Nu voi putea avea o conexiune în cameră, în afară de dial-up, ceea ce nu mă interesează, nu vreau să mă întorc în epoca de piatră a internetului. Oamenii pe care i-am întrebat au cheltuit multă amabilitate spunîndu-mi acelaşi lucru: doar dacă stau şase luni aici se va deplasa cineva să-mi instaleze ADSL. Aşa sînt contractele, pe minimum jumătate de an. Sînt doar doi furnizori, lipseşte concurenţa adevărată, mi-a spus unul dintre lucrătorii de la magazinul Link după ce a dat două telefoane. Era ultima speranţă, am ajuns la ei după indicaţiile unei chinezoaice, vînzătoare într-un magazin de confecţii, pe care am văzut-o, la casă, navigînd pe internet. Mi-au trebuit cîteva minute ca să-mi dau seama că era mută, auzea, înţelegea, dar nu putea vorbi. M-am simţit jenat de insistenţa cu care am întrebat-o dacă vorbeşte franceză. Mi-a desenat pe o hîrtiuţă traseul şi aşa am nimerit la Link, un magazin cu tehnică informatică de ultimă oră. Bănuiam, de acasă, că va fi greu, am citit cîteva discuţii pe forumuri care se plîngeau de viteza internetului de aici. Şansa mea este cafeneaua de jos, Citronet, de lîngă hotel. Preţul este destul de piperat, patru euro jumătatea de oră. De fapt, chiar mai mult, patru sute optzeci de franci Pacific. M-am chinuit o oră şi jumătate să pun cîteva poze pe blog. Şi n-am reuşit. E drept, erau destul de mari, de cîte doi-trei mega bucata. Voiam să fie imagini de calitate. Am renunţat şi le voi comprima în prealabil, urmînd ca, atunci cînd intru pe internet, să le aşez, doar, pe blog. Sper să iasă.

M-am interesat dacă nu se poate furniza internet pe telefonul mobil. „Încă nu s-a ajuns aici”, îmi spune cineva. Şi, într-adevăr, la o populaţie de două sute treizeci de mii e greu să porneşti o afacere. Şi, fiindcă am pomenit de mobil, ei bine, nu am reuşit să mă conectez nici cu mobilul. Vodafone nu are nici un partener pe insulă. Singura soluţie de comunicare rămîne o cartelă cu număr local. Ceea ce se va întîmpla imediat după Paşte. Încă nu ştiu care sînt firmele (există două, mi s-a spus), voi studia ofertele. La telefonie mobilă stau bine caledonienii, aproape toată lumea are un mobil, după cum am putut observa în plimbările de pînă acum. Poate că e scump să vorbeşti, pentru că nu am văzut multă lume umblînd şi vorbind, ca la noi şi ca în mai toată Europa.

Citesc în ziarul de sîmbătă, 7 aprilie, despre un caz de care se ocupă justiţia locală. În iunie 2003, într-un trib de pe coasta de est, trei nepoţi, toţi trei fraţi, şi-au luat la bătaie bunicul de 66 de ani pentru că favoriza prea mult o altă ramură a familiei şi pentru că, avînd puteri de vraci, folosea împotriva lor frunze magice. Al patrulea nepot, minor, participant şi el la scenă, a fost achitat de tribunal pentru că s-a stabilit că nu era la fel de vinovat. Ceilalţi trei l-au bătut pe bătrîn cu violenţă, l-au tîrît pe pămînt şi l-au călcat în picioare (la propriu). A doua zi a fost dus la dispensar, iar unsprezece zile mai tîrziu şi-a dat duhul, din cauza ficatului zdrobit, refuzînd să spună poliţiei ce s-a întîmplat. Din această cauză, pentru că nu s-a putut stabili cu exactitate desfăşurarea faptelor, cei trei nepoţi inculpaţi au luat cîte cinci, şase şi şapte ani de puşcărie. Nici viaţa în trib nu mai e ce-a fost!

Jean-Pierre, vînzător la florărie

Prima dimineaţă, 6 aprilie, este aniversarea lui Carmen. Mă trezesc primul şi, în timp ce ea încă doarme, ies să cumpăr flori. Recepţionerul îmi explică unde e cea mai apropiată florărie, undeva în Galeria Casino, dincolo de port, în Baie des Citrons. Galeria nu are nimic specific, ar putea fi pe orice faleză din Franţa. Găsesc florăria, înăuntru un bărbat pînă-n 40 de ani, european, bronzat bine. Îl cheamă Jean-Pierre, după cum îi spune, pe nume, o doamnă intrată în florărie doar ca să-l salute. În timp ce mă decid pentru o orhidee specială, cum n-am mai văzut, pe care o ambalează foarte sofisticat, îl trag de limbă. Nu e născut aici, e în Nouméa doar de cinci ani, iar florăria nu e afacerea lui. A avut şi el una în Franţa, în Saint-Malo, a ţinut-o patru ani. După aceea a vîndut-o, şi-a cumpărat o ambarcaţiune şi a pornit pe mările lumii. A stat patru ani în Tahiti. Acolo i se pare mai bine, e cald, iar oamenii sînt mai deschişi. „Aici sînt prea pe clanuri”, îmi explică. Îl întreb dacă a renunţat la mersul pe mare. Nu, deşi i-au crescut copiii şi a trebuit să se aşeze o vreme. Dar va pleca spre vest. „Pe pămînt doar faci banii, pe mare trăieşti cu adevărat şi te simţi liber.”

8 aprilie

E prima zi de Paşte şi mă trezesc la 6 şi jumătate, cînd afară este deja ziuă. Carmen a fiert ieri nişte ouă şi a vopsit patru, pentru atmosferă, folosind două nuanţe de ojă. A ieşit ceva interesant, cu desene mai apropiate de motivele sculpturii totemice de aici decît de arta încondeierii ouălor de acasă. Am cumpărat şi un panetone australian ca să simţim şi pe papilele gustative sărbătoarea. Ce-am observat (n-aş vrea să vorbesc cu păcat) este că pregătirile de Paşte ori se desfăşoară, aici, cu mare discreţie, ori trădează un interes scăzut. Am intrat în vreo trei supermarketuri şi am văzut doar ouă şi iepuraşi de ciocolată. Sîmbătă după-amiază e o uşoară agitaţie într-unul din centrele comerciale, lume venită pentru ultimele cumpărături. O voce de animator comercial amintea că se găsesc produse specifice de Paşte, ciocolată şi miel de Australia. Cu o zi înainte, adică vineri după-amiază, în alt supermarket, cea mai mare înghesuială era la raionul de băuturi, unde am văzut cîteva feţe de alconauţi, dar şi tineri lipindu-se de cîte o sticlă de tărie, dornici să o facă lată.

Paşte în Noua Caledonie! Mă aşteptam să fie mai altfel. Visarea de acasă nu se potriveşte cu întîmplarea de pe insulă. Nu e atît de interesant. Afară plouă mărunt, aşa cum au prevăzut ultimele buletine meteo. Exclus să mergem la biserică, deşi sîmbătă am reperat catedrala din centru tocmai pentru asta. E o clădire frumoasă, situată pe creasta unei coline, semănînd cu Notre-Dame din Paris, desigur, la scară redusă. Carmen a făcut fotografii cu biserica pe fundal, au ieşit bine. Aşadar plouă mărunt, difuz şi în golful Anse Vata (cred că anse înseamnă „golf” în limbile kanak) îşi face de lucru un vas de pescari. Care, se vede, nu renunţă la pescuit nici de Paşte. Au totuşi o scuză simbolică: înainte de cruce, semnul creştinilor a fost peştele.

Nici la televizor nu se înţelege că am fi în ziua marii sărbători creştine. Slujba de la Vatican se va ţine abia peste vreo zece ore. Aici Învierea a venit mai repede. Ca şi Anul Nou. Nu-mi explic absenţa atmosferei de sărbătoare. Poate pentru că Isus s-a născut, a trăit, a murit şi a înviat atît de departe, în cealaltă emisferă?

În ajun ne-am plimbat pe faleză şi am văzut zeci de localnici ieşiţi şi ei, care ascultînd muzică în maşini, cei mai tineri, care stînd aşezaţi la mesele de lemn presărate pe promenada de lîngă plajă, organizînd un picnic pe întuneric. Am mers pînă la un complex format din trei restaurante aşezate pe cîţiva piloni, înaintînd vreo cincizeci de metri în mare. Unul din cele trei era un restaurant „de fiţe”, cu mesele ocupate de oameni cu stare, turişti australieni atraşi, desigur, de sofisticata bucătărie franţuzească. Barul Corto Maltese era închis, iar celălalt restaurant, primul cum vii dinspre mal, cu specific tex-mex (hai globalizare!), plin ochi cu turişti şi localnici în devălmăşia distracţiei, avea pe o scenă instrumente muzicale pregătite pentru un concert. Nu cred că era un concert de Paşte.

La întoarcerea spre casă am localizat Acvariul din Nouméa, o construcţie nouă al cărei perete din spate îl vedem din cameră. Lîngă Acvariu, o megadiscotecă, asezonată cu un bowling şi săli de biliard. La Acvariu vom merge în zilele următoare, la discotecă niciodată. E trecut de 11 noaptea, dar rîsetele, chiotele şi muzica, răzbătînd pînă afară, nu păreau că se vor stinge curînd. Mici grupuri multietnice de tineri făceau coadă la intrare şi aşteptau să fie percheziţionaţi de cei doi bodyguarzi impunători. Unii dintre adolescenţi erau deja „magnetizaţi”, îşi consumaseră băutura „de la alimentară” pe faleză. Acum veneau doar să danseze. La mică distanţă de intrare, două tinere localnice se „preparau” pentru discotecă. Una a scos o sticlă de bere din poşetă şi i-a pasat-o celeilalte, care se chinuia să o ascundă, pe sub tricou, în sutien. Acolo bodyguarzii nu aveau acces! Iar ele vor putea să consume ceva fără să cumpere de la bar.

Bate vîntul şi norii se grupează. În golf au apărut cîteva ambarcaţiuni răzleţe şi chiar un windsurf. Pe faleză au trecut mai mulţi alergători, maşinile circulă tot mai des. Credeam că autobuzul nu circulă duminica, dar m-am înşelat. L-am văzut trecînd, gol, pe lîngă hotelul nostru. E linia 1, verde, singura care trece pe aici şi ne leagă de centrul oraşului.

A mai trecut o oră, a mai apărut un windsurf, iar vremea încă nu dă semne clare de schimbare, doar burniţa s-a mai oprit. Nu sînt şanse mari să ieşim azi din hotel. Aici e ora 10, iar în România e 2 noaptea, probabil că oraşele şi satele sînt pline de oameni care se întorc de la slujba de Înviere. Cît despre slujba de la Vatican, probabil că vom vedea secvenţe din ea mîine- dimineaţă, cînd televiziunea locală preia jurnalele de ştiri de la Paris.

Pînă la urmă totuşi, ceva din atmosfera de Paşte ni se transmite printr-o emisiune a unei televiziuni australiene, pe care o putem vedea la televizorul nostru: un concert cu muzică religioasă, o discuţie cu un teolog, secvenţe din filmele cu tematică şi, în final, transmisiunea în direct de la o catedrală din Sydney. Mai mult decît nimic!

Mi-am cumpărat ieri, de la supermarket, jumătate dintr-un fruct de care nu ştiam pînă acum, nu auzisem niciodată: pitaya, din Noua Zeelandă. A costat cam şase euro. Înainte de a-l gusta, să vi-l descriu. E de mărimea unei verze mici sau a unei conopide mari, cum vreţi. Seamănă, la exterior, cu conopida, atîta doar că e roşiatic, spre bordo. În interior seamănă la culoare cu carnea de vită (sau cu sfecla roşie), avînd zeci de sîmburi negri cam ca boabele de mac. Mirosul e de pepene. Gustul? Imediat: are ceva de strugure, dar e mălăieţ, aduce parcă şi a rodie, căci e acrişor. Carmen îmi zice să-mi pun o dorinţă, că e ceva nou. Măcar aşa voi ţine minte ceva deosebit din prima zi a Paştelui petrecut în Noua Caledonie.

Didier, portretist

Ne aude vorbind, îl văd că trage cu urechea. Ne întreabă dacă nu vrem portrete. Înfăţişare tipică de pictor, cu o bască uşor caraghioasă, lăsată într-o parte, pare coborît dintr-un film satiric despre lumea artiştilor. Are un bloc de desen sub braţ şi un cărbune în mînă. E portretist şi scena se întîmplă în port de plaisance, în cea de-a treia zi a noastră petrecută în Noua Caledonie. Nu vrem portrete, nu avem dispoziţia să-i pozăm. „De unde sînteţi?”, ne întreabă el. Din Europa, îi zic. Zîmbeşte: ce răspuns! „Şi eu sînt din Europa”, zice, „şi nu vă cunosc”. Rîdem toţi trei. E belgian şi a pierdut un pariu acum şapte ani, a trebuit să-şi respecte angajamentul şi să petreacă două luni pe o insulă aleasă de prietenii cu care făcuse prinsoarea. Ei plăteau deplasarea, ei alegeau insula. Au decis să fie Noua Caledonie. A venit aici ca pentru a ispăşi o pedeapsă, exilat de capriciul unui pariu. O săptămînă a băut continuu. „Hai, de unde sînteţi? Domnul pare polonez, doamna pare italiancă”, zice el, mai mult pentru a ne stîrni şi a-i spune că a greşit, noi sîntem din cutare ţară. „Ne spui povestea ta, îţi spunem de unde sîntem.” După săptămîna etilică a reuşit să iasă prin oraş. A cunoscut o fată din Ouvéa venită la liceu în Nouméa. A simţit că totul are un sens şi că a venit aici ca să o întîlnească pe ea, „Venus noire”. E perfectă. A aşteptat-o să termine şcoala. Acum e cu ea. Nu au copii, nu s-au căsătorit, părinţii ei încă visează că ea se va întoarce în trib să devină educatoare.

„E o provocare să fii portretist aici. Ai toate fizionomiile pămîntului, nu te poţi plafona.” Cînd făcea bele-arte la Bruxelles, aproape că putea să-şi facă portrete predesenate, europenii seamănă între ei. „Aici e mereu altfel. Localnici care vor să-şi decoreze sufrageria cu un portret, asiatici, maori, europeni, faciesuri de toate felurile. Dacă eşti talentat, e raiul portretiştilor. Dacă nu, e un infern.”

10 aprilie

Azi am avut o zi super-est-europeană. În timpul întîlnirii cu Max Shekleton, consulul Marii Britanii în Noua Caledonie, un personaj extraordinar, desprins parcă din lumea lui Graham Greene, despre care am să vă mai vorbesc, am aflat că există pe insulă, chiar în Nouméa, doi români. Am primit detalii despre ei şi, de mîine, îi vom căuta. Apoi, după ce ne-am întors, cu maşina deja închiriată, am văzut pe postul local Tempo o emisiune amplă despre Ungaria. Şi, pentru ca ziua să se încheie en fanfare, la intrarea în parkingul hotelului am văzut, tocmai ieşind, un Logan!

În afară de faptul că e consul englez, Max Shekleton este şi directorul agenţiei de turism Center Voyages, aflată pe unul dintre bulevardele din Nouméa, Avenue du Maréchal Foch. Prin agenţia lui ne-am făcut rezervarea la Casa del Sole, tot prin agenţia lui vom călători în Grande Terre şi în Insulele Loialităţii. Susan Lolo, mîna lui dreaptă, ne aşteaptă cu un proiect de călătorii, schiţat pe calendar, pentru a putea face toate aranjamentele. Primul l-a şi făcut deja, a vorbit la Point Rouge, o firmă de închirieri auto, o firmă locală cu preţuri mai omeneşti decît practică filialele unor multinaţionale din domeniu. Vom putea lua maşina peste o oră şi jumătate, răstimp în care cumpărăm un uscător de păr, nişte tigăi („Eu nu gătesc în vasele astea”, mi-a spus Carmen, „nu vezi cît sînt de folosite?”) şi un prosop de plajă. Cu vreo şapte sute cincizeci de euro avem cu ce ne deplasa, nu e o limuzină, e un Renault Twingo care are deja la bord o sută de mii de kilometri, iar noi vom putea adăuga, incluşi în preţ, încă patru mii. Pentru că domnul cu care a vorbit Susan e ocupat, nimerim la celălalt ghişeu, la o fătucă albă, altfel cam aiurită. Poartă în păr o floare, pe partea stîngă, ceea ce înseamnă că inima ei e ocupată. O fi îndrăgostită, aşa că e explicabil de ce ne greşeşte factura. Carmen îmi semnalează eroarea, ea e mereu atentă la cifre, la detalii. Îi arăt, la rîndul meu, fetei, o văd cum roşeşte, apoi ne promite că, dacă prelungim închirierea (i-am spus că s-ar putea întîmpla asta), atunci ne scade din suma următoare diferenţa, vreo cincizeci de euro.

Maşina e cam smucită, mi se opreşte motorul de două ori în curtea firmei. Pînă la urmă pornim, ieşim greşit, facem un zigzag prin centre ville, norocul nostru că am mai fost pe acolo, pe jos, ştim cam care sînt direcţiile, trebuie să ocolim Place des Cocotiers. Concentrat la pedale şi la schimbătorul diferit de cel de la maşina mea, nu dau o prioritate, nu se întîmplă nimic, din fericire, doar un mic semn cu farurile, în spate. Ajungem în parcarea hotelului, deja m-am obişnuit cu maşina. Mai am probleme cu marşarierul, e o mişcare foarte complicată, rezultată din mîinile zecilor de şoferi care au forţat în fel şi chip datul înapoi. Ceea ce înseamnă şi că nu prea mai am cum să dau înapoi în acest proiect.

Am răsfoit un ghid al plantelor din Noua Caledonie, domeniu în care, recunosc, nu mă pricep. Nu ştiu nume de flori, caracteristici ale unor arbori. Mă ajută Carmen, care a avut 10 la botanică şi un ierbar super în şcoala generală. „Un ierbar făcut cu dichis.” Vă mai aduceţi aminte de şcoala de altădată, cei de leatul meu? Făceam ierbare şi insectare, un lucru care, cred, s-a pierdut acum în şcolile noastre. E mai simplu să găseşti o plantă sau o insectă pe Google decît în jurul tău. Pinul colonar (le pine colonaire, în franceză) e simbolul masculinităţii în lumea kanak. E o plantă dintr-o generaţie mai veche (foarte veche, aproape fosilă), un fel de pin „pe lămpi”, dacă înţelegeţi aluzia.

Aşa, să trecem la un arbore foarte ciudat: banianul. Arbore cu rădăcini aeriene. Ce trag din aer rădăcinile? Că, din pămînt, am înţeles de la botanică (şi, mai tîrziu, din viaţa de zi cu zi), plantele îşi extrag, prin rădăcini, seva. Banianul (vine din sanscritul banigyana, care înseamnă „comerciant”!) este un copac unic. El creşte, de fapt, în alt copac, pe care pînă la urmă îl ucide. (E vreun botanist în sală? Îl rog să mă contrazică!) Aşadar, un sîmbure al acestui copac ajunge la încrengătura altui copac, nu contează care. Acest sîmbure începe să crească şi să-şi trimită rădăcinile în toate direcţiile, strangulînd copacul-gazdă. Unele rădăcini ating pămîntul, altele caută lumina. Copacul care a avut neşansa să găzduiască o sămînţă fără adăpost, fără putere (aparent), va muri. Va fi „canibalizat”. Banianul se va înălţa exact în locul lui. Sună cunoscut, nu? Aş fi curios să aflu dacă, la rîndul lui, un banian poate fi ucis, strangulat, distrus, dislocat, de un alt banian. Aşa ar fi drept!

Şi, pentru că tot sîntem la rubrica „Ştiaţi că…?” – astăzi: copaci din Noua Caledonie –, vă prezint încă o curiozitate. Ştiţi care e planta cultivată cea mai răspîndită în lume? Nu e grîul, nu e viţa-de-vie. E cocotierul, originar din Micronezia, răspîndit azi în toată lumea intertropicală. E copacul din care se foloseşte totul, de la laptele de cocos pînă la coajă, de la frunză la lemnul trunchiului. Şi – curiozitatea vine acum – dacă le dau credit autorilor de la care am aflat (Hélène Leprisé şi Philippe Giraud): unele nuci de cocos conţin şi o perlă, o bijuterie rară deţinută de maharajahii foarte bogaţi. Perlă de cocos!

Tot azi am făcut primul drum cu maşina, cu plecare de la hotel. Direcţia: un supermarket, pentru a completa proviziile din frigider. Orice viaţă nouă, în vremea noastră, începe cu umplerea frigiderului. Am ajuns acolo şi, în loc să stăm cît aveam nevoie pentru cumpărături, am mai rămas aproape două ore din cauza ploii torenţiale, al cărei zgomot pe acoperişul magazinului suna ca un concert de percuţie. Ceea ce am şi crezut, la început, că e. Pentru că aici e obiceiul să se facă spectacole de tot felul, te miri pe unde, ne-am gîndit că o fi vreo promoţie cu percuţionişti printr-un raion al magazinului. În fine, era ploaia, ultima erupţie de apă înaintea anotimpului uscat. Aşa ne-a spus Max Shekleton, că azi e ultima zi urîtă. Pentru că am avut un răgaz neprevăzut, am privit lumea din magazin, zeci de împingători de coşuri pe roate.

Ei bine, de data asta chiar am văzut femei frumoase. Prin centrul oraşului, atît cît l-am străbătut, am văzut doar un fel de Cesária Evora multiplicată, de diferite talii şi vîrste, în diferite rochii cu acelaşi croi, dar tot în alte culori. Sau tinere schimonosite fie de mîncarea din fast-fooduri, fie de moda reggae, caracterizată prin haine lălîi şi coafuri încîlcite, fie de automutilarea cu cercei înfipţi în nas, în buze, în sprîncene şi-n limbă, ca-n mai toate oraşele lumii de azi. Aici, sub acelaşi acoperiş asaltat de ploaie, se mişcau pe lîngă noi celelalte cîteva exemplare extrem de reuşite, care ştiau şi ele chestia asta şi se comportau ca atare. Metise, asiatice, europence, nu foarte multe, dar suficiente ca să nu anuleze preconcepţia mea (şi a multora) că aici e paradisul femeilor frumoase. E!

Voi introduce în România o nouă cacofonie. Ca kanak nu pot spune mai multe. Fiindcă kanakii nu au auzit de cacofonii.

Deschid cutiuţa cu simboluri ca să vă spun că, de la geamul meu, se vede, simbolic, Noua Caledonie. Am în faţă marea nesfîrşită şi neschimbată de mii de ani, anistorică, iar în lateral o macara ce se mişcă întruna, în prezentul nerăbdător. Se construieşte destul de mult. „Naşterea unui oraş, Dumbéa-sur-mer” este titlul de deschidere al ziarului local Les Nouvelles Calédoniennes, de vineri, 6 aprilie. „7 300 de locuinţe, două colegii, şapte şcoli, o sală de spectacole, magazine. Un oraş nou va creşte pînă-n 2015”, scrie ziarul. Asta înseamnă, zic eu, că investitorii se bazează pe un anumit rezultat la referendumul din 2014, cînd locuitorii de aici se vor pronunţa asupra viitorului: independenţă sau teritoriu francez? Referendum prevăzut de Acordul de la Nouméa. Deşi, dacă votează tinerii pe care i-am văzut astăzi trecînd pe lîngă staţia de autobuz, unde aşteptam să ne întoarcem din centru, nu pare sigur că vor rămîne cetăţeni francezi. Eram, cu mine şi Carmen, doar patru albi în grupul celor vreo douăzeci care aşteptau autobuzul. Unul dintre tineri, de pe cealaltă parte a străzii, a strigat, după ce a trecut prin dreptul nostru: „Jos albii!”. A trecut mai departe, părea puţin ameţit, după care s-a întors spre noi şi, ţinîndu-şi cu o mînă comoara din pantaloni, cu cealaltă ridicată şi cu pumnul strîns, a mai strigat o dată: „Jos albii!”.

Jasmine, recepţioneră la Golf Dumbéa

„Aici m-am născut şi sînt mîndră că sînt caledoniană. Sîntem pe un drum bun. Nu ştiu cum voi vota, dacă se face referendum în 2014, voi vota să fie bine pentru ţara mea şi pentru familia mea. Acum, pentru prezidenţialele franceze, nu ştiu cum voi vota. Nu m-a convins nici un candidat, nu sînt destul de aplicaţi la problemele caledoniene. Nu cred că aş putea să mă mut de aici. Dacă e adevărat că avem rădăcinile în locul în care ne naştem, atunci eu am rădăcinile aici, printre colinele din Dumbéa. Nu-mi doresc altceva, nici mai mult, nici mai puţin.”

Dacă o bună parte a omenirii se trage din Adam şi Eva, în cultura kanak primul om, primul născut, tatăl omenirii este Téâ Kanaké. Iată cum sună povestea cosmogonică a locului, aşa cum cred oamenii kanak: în zorii lumii, luna îşi depune dintele pe o stîncă apărută din oceanul originilor. Sub efectul razelor sale, dintele se descompune, se sfarmă. Din bucăţelele dintelui lunar apar primele fiinţe vii. Cele care rămîn pe stîncă se transformă în şopîrle, cele care alunecă în apă devin anghile şi şerpi. Din aceste fiinţe primordiale s-a născut Téâ Kanaké. Într-o altă variantă, luna aruncă în mare o plăcintă cu igname, învelită în frunze, şi din ea se nasc primele fiinţe. O poveste simplă, un mit fără nimic întortocheat, în care au crezut nişte oameni. Ei, şi ce ne facem dacă e adevărat?!

11 aprilie

Unul dintre românii de aici, Matei Oltean, e din Cluj, are un salon de înfrumuseţare la hotelul Le Méridien, în subsol, ne-a spus Max Shekleton, la prima noastră întîlnire. Cum hotelul nu e departe de noi, e chiar aici, în Anse Vata, îl vedem de la balcon, ne decidem să-i facem o vizită. Le Méridien (cinci stele, după standardele locale şi internaţionale) e un hotel splendid, aşezat pe un mic promontoriu, într-un loc aproape izolat. Totul în jur, plantele, liniştea, subliniază ceva de clasă. Toate inscripţiile sînt în franceză şi-n japoneză, asta dînd un prim indiciu despre cine frecventează locul. Am văzut şi inscripţii doar în japoneză. Lux, calm şi voluptate, tripletă de cinci stele. Găsim uşor salonul, intrăm şi întîlnim un domn cu părul alb, cu ochelari.

Îl întreb în franceză unde-l pot găsi pe Matei Oltean, iar el îmi spune că el e. „Bună ziua”, îi zic în româneşte. Vădit surprins, îmi răspunde tot în româneşte, cu un accent ardelenesc neaoş. După salut şi amabilităţi, aflăm că e de zece ani aici, că îi merge bine afacerea (salonul e al lui), apoi vedem în vitrină produse Ana Aslan. Români care să treacă pe la acest hotel sînt rari, a mai fost o ziaristă, acum cîţiva ani, cînd Jacques Chirac, aflat în vizită, a luat după el o pleiadă de gazetari. Bănuiesc că e vorba de Marcela Feraru, care de multă vreme e corespondentă de presă la Paris. Se bucură foarte mult că mai vede români, speră să ne mai întîlnim. N-a mai fost în România de multă vreme, mai are doar mama acolo, la Cluj. Nu poate pleca din cauza salonului, unde e singur şi are de lucru pînă peste cap. Ca dovadă, chiar vine o femeie mai în vîrstă, ne-japoneză, deşi japonezii sînt clienţii de bază. „Le place Gerovitalul, sper să reuşesc să obţin autorizaţia pentru tratamente complexe, deocamdată am primit un refuz de la cei care trebuiau să aprobe procedurile. Francezii îşi protejează procaina lor. Dar nu mă las. Am auzit că trei doctori de aici au vrut să ia ei patentul, dar i-am anunţat că am depus primul documentaţia.”

Nu-l mai putem reţine pe Matei, doamna a venit ca să alunge bătrîneţea, măcar cu un rid, două mai încolo. Ne asigură că ne va căuta la telefon. Noi plecăm spre Centrul Cultural „Tjibaou”, urmînd drumul de coastă, cu privelişti splendide („Tu uită-te la drum”, zice Carmen, „dacă vrei să admirăm priveliştea, trebuie să te opreşti”).

Trecem prin cartiere calme, într-o zonă uşor colinară, cu case bine crescute, cu vedere la mare. Sînt cartiere de oameni înstăriţi, se vede din prima ochire. Drumul spre Centrul „Tjibaou” e bine indicat, aşa că ajungem fără greş la peninsula care găzduieşte complexul proiectat de arhitectul Renzo Piano. E o construcţie modernă, aerisită, funcţională, respectînd însă nişte trăsături locale, tribale, fără nimic ostentativ. Înainte de a vedea ce conţine, îţi dai seama că e vorba de un monument arhitectural incontestabil. Un şir de „colibe” supradimensionate, cu un înveliş exterior alcătuit din suliţe. Aceste alcătuiri arhitectonice dau frîu liber interpretărilor. Par degetele a două mîini care ies din pămînt doar pînă la nivelul unghiilor. Merită măcar să treci pe aici, chiar dacă nu ai timp să intri, e ceva de văzut, face parte din must-see-ul Nouméei. Şi că e aşa o demonstrează un microbuz care face turul oraşului şi care, ajuns în parcare, stă un minut, se aud explicaţiile ghidului, apoi pleacă.

Intrăm, eu gratis, cu legitimaţia de ziarist, pentru Carmen plătim cinci sute de franci. Muzeul are un aer foarte destins, sînt acolo şi o cafeteria, şi un magazin cu cărţi, afişe, tricouri şi suvenire. Mediateca şi biblioteca sînt ocupate de o mulţime de tineri. La mediatecă, nişte şcolari din clasele primare stau la computere jucînd ceva educativ, am impresia, după cît am văzut pe ecrane, un fel de „cine ştie cîştigă” cu teme melaneziene. La bibliotecă, vreo cîţiva studenţi răsfoiesc de zor, citesc şi conspectează din cele cîteva mii de volume. Fac o repede ochire a tematicii şi găsesc multe, foarte multe lucruri care m-ar interesa. Dar, cum nu-mi pregătesc doctoratul, ci scriu doar o carte, renunţ să mă aşez, vom mai veni după ce-mi vor fi mai clare nevoia şi direcţia de documentare.

Alături de clădirile lui Renzo Piano se găseşte o arie cutumiară, cu trei case ale tribului, una din Sud, alta din Nord şi, în fine, cea de-a treia din Insulele Loialităţii. Casele, sub forma unui cilindru terminat cu un con, sînt construite în jurul unui stîlp central (axis mundi, desigur, desigur) şi constituie spaţiul în care se desfăşoară toate evenimentele ce ţin de viaţa comunitară a tribului. Casa este şi edificiu comunitar, social, şi loc pentru ritualuri sacre. Cum ar veni, o Polivalentă: primărie, tribunal, club, biserică. Deşi sînt asemănătoare între ele, casele de la Centrul „Tjibaou” diferă prin dimensiuni şi, la un studiu mai atent (nu e cazul să vi-l înfăţişez chiar acum), diferă chiar şi prin materialele din care sînt făcute. Sper să mai am prilejul să vă vorbesc despre aceste case, nu doar aşa, cu ocazia unei vizite la Muzeul Satului – în speţă, Muzeul Tribului.

Mai e ceva aici, la Centrul „Tjibaou”: o cărare iniţiatică, drumul kanak. Dar despre asta, de asemenea, sper să vă vorbesc după ce îl voi parcurge în cadrul unui spectacol-ritual organizat din cînd în cînd. Contra cost, desigur.

Pînă atunci, să vă spun ce am aflat despre cel al cărui nume îl poartă acest Centru Cultural, Jean-Marie Tjibaou, o emblemă a luptei pentru emancipare a populaţiei kanak.

Aşadar, moment biografic: Jean-Marie Tjibaou s-a născut în 1936, la Tiendanite, în valea Hienghène. Bunica lui a fost ucisă, cu mult înainte de naşterea lui, într-un asalt contra rebelilor din zonă. Fire curioasă, Jean-Marie Tjibaou a început să studieze la îndemnul preotului Rouel, care l-a luat sub tutela sa, după ce se ocupase şi de Wenceslas, tatăl său rămas orfan. Se înscrie la micul seminar de la Canala şi, după zece ani, se întoarce în trib pentru a-şi lumina semenii şi a le învăţa copiii să citească. Nu stă mult, pentru că vrea să-şi continue studiile, ceea ce, dată fiind segregaţia destul de prezentă în anii ’50 în Noua Caledonie, nu e atît de simplu. Merge la un alt seminar şi, după absolvire, îmbracă haina preoţească. Devine al doilea vicar (vicar adjunct, cum ar veni) al catedralei din Nouméa. Norocul (întîmplarea sau destinul, cum vreţi) face să-l întîlnească pe profesorul Métais, etnosociolog emerit, care-l ajută să-şi continue şcoala la facultatea catolică din Lyon şi chiar la Ecole Pratique des Hautes Etudes din Paris.

Cariera lui europeană e întreruptă de moartea tatălui, care-l determină să se întoarcă în Noua Caledonie, aflată atunci într-o fază de zbucium social. Gruparea pentru independenţă Fularele roşii umple Nouméa de inscripţii antifranceze, stîrnind turbulenţe în capitală. În 1971, Tjibaou renunţă la preoţie pentru a se putea ocupa mai bine de emanciparea populaţiei kanak. Intră în politică alături de Uniunea Caledoniană, pentru ca, în 1984, să fondeze Frontul de Eliberare Naţională Kanak Socialist (FLNKS). Este, între timp, şi preşedintele Asociaţiei melaneziene pentru dezvoltare culturală şi socială. Se însoară cu o militantă, Marie-Claude Wetta. În 1975, organizează festivalul Melanesia 2000, la care participă şi alte populaţii melaneziene, în afara kanakilor. În 1977 este ales primar în Hienghène, cu sloganul Maxha! Să vă traduc acest slogan? Fie: „Ridicaţi-vă capul!”. Adică Maxha! Tjibaou este un militant independentist tot mai respectat, ascultat, bruiat. Devine portdrapel în lupta pentru decolonizare, visînd la o ţară care să se cheme Kanaky.

Ceea ce-l deosebeşte de alţi militanţi este capacitatea de a dialoga, de a negocia. Chiar dacă doi dintre fraţii lui de sînge au fost ucişi în cursul unei ambuscade, nu renunţă la dialog şi nici la valorile creştine, după cum spun biografii lui. În1988, este semnat Acordul de la Matignon, pe care Tjibaou îl cosemnează şi-l susţine. În 1989, Jean-Marie Tjibaou şi Yeiwéné Yeiwéné sînt asasinaţi de fundamentaliştii luptei pentru independenţă. Centrul Cultural „Jean-Marie Tjibaou” se află, simbolic, pe strada Acordul de la Matignon. Cînd e vorba de construit simboluri, francezii o fac cel mai bine!

Ieri am văzut un Logan. Azi, două. Oare unde ajungem, în ritmul ăsta?!

Ştiu ce aş include în platforma electorală dacă aş fi politician şi aş candida în Noua Caledonie: internet mai rapid şi spargerea monopolului poştei în ceea ce priveşte telefonia fixă şi mobilă. La coletărie s-a rezolvat ceva mai demultişor, am văzut un birou DHL undeva în centru. Azi am vrut să intru în rîndul lumii bune caledoniene şi mi-am cumpărat un SIM şi un număr de telefon mobil local, în reţeaua Itineris. Singura opţiune, de altfel. La cumpărarea cartelei, mi s-a cerut un act de identitate, mi-au fost luate toate datele. Am întrebat de ce, iar vînzătorul mi-a spus că aşa se face, are nevoie poşta de aceste date. Dar pe fişa unde le-a completat nu era antetul poştei. Apoi, cînd a văzut că nu prea îmi convine şi că nu cred prea tare în interesul poştei pentru persoana şi identitatea mea, vînzătorul mi-a spus că, aşa, chiar dacă mi se va fura telefonul, nu-l va mai putea folosi nimeni cu numărul acela.

Baliverne, desigur, probabil că francezii cu ochi albaştri vor să ştie cine de pe ce număr sună. Se comportă ca într-o colonie, desigur. Vor să arate că există un stăpîn. Cred că, de fapt, administraţia franceză este mai prezentă aici, în Teritoriu, decît în Franţa. Că doar acolo s-a inventat democraţia şi acolo s-a fluturat Declaraţia Universală a Drepturilor Omului. Ei, e greu să-i convingi, la Paris, pe Pierre, pe Ahmed sau pe Ngbendu că poşta vrea să ştie de la ce telefon vorbesc ei!

Canibalismul nu este un subiect care se discută oricînd în Noua Caledonie. E ceva care, e drept, ţine de trecutul triburilor, dar nimeni nu se mîndreşte cu faptul că un stră-străbunic al lui îşi mînca duşmanii. Cu toate acestea, există, în folclorul kanak, în poveştile culese pînă acum, referiri la canibalism. Iată o astfel de poveste din zona antropofagiei, publicată de Louise Michel în cartea Légendes et chants de gestes canaques:

E o poveste veche ce se spunea noaptea, în faţa casei tribului, o poveste dintr-un timp în care peştii mureau din cauza florii de coral, iar bananierii şi cocotierii fuseseră doborîţi de vîntul morţii. Atunci, cei mai puternici, cu foamea cea mai mare, i-au mîncat pe ceilalţi ca să nu moară ei. Se spunea această poveste fără să se gîndească nimeni că acea vreme va reveni. Dar erau şi urechi rele care ascultau. Thécea, al cărui nume înseamnă, de atunci, Rău, se gîndea în sinea lui să mănînce carne de om şi era împins de o poftă rea să facă asta. De cînd era mic, lua fructe de la fratele lui, Kérou, al cărui nume înseamnă, de atunci, Bun, şi i le mînca sau, dacă nu-i era foame, i le arunca. Thécea vorbea des cu alţii de seama lui, pe care-i domina, despre ce-i venea să facă, iar bătrînul Koué (ceea ce înseamnă Mareea în creştere), auzindu-l, l-a avertizat că nu trebuie să cauţi răul. Dar Thécea rîdea de bătrîn. (…)

Thécea şi Kérou au aruncat, fiecare, pieptenele de bambus în calea frumoasei Kaméa, atît de frumoasă, încît i s-a dat numele Soarelui. Kaméa luă pieptenele lui Kérou şi florile de la el şi le puse în păr, lăsîndu-le pe jos pe cele ale lui Téchea. Kérou nu s-ar fi lăsat batjocorit de nimeni, nici de fratele lui, s-ar fi luptat pentru Kaméa cu toate triburile, pentru că o iubea nespus. Era vremea recoltei ignamelor, oamenii se adunau la clacă aproape de locul unde Diahot se aruncă în mare la picioarele muntelui Arama. S-a înălţat un stîlp pentru focul nopţii. Kérou s-a bucurat că fratele lui nu arăta că-i poartă pică şi s-a dus să-l îmbrăţişeze. Dar Téchea i-a întors spatele şi şi-a luat prietenii sub cocotieri.

Se dansa în jurul stîlpului, era bine sub copaci, văzînd stelele strălucind în crengi. Bătrînul Koué era neliniştit, îşi frămînta mîinile şi le spunea celor ce se învîrteau în jurul stîlpului că se va întîmpla curînd ceva neplăcut, ceva rău, dar nimeni nu-l asculta. De trei ori le-a zis bătrînul Koué să-şi ia armele cu tăişuri, dar prima oară dansau, a doua oară cîntau şi a treia oară a fost prea tîrziu. Nu au mai rămas în viaţă decît femeile, copiii şi bătrînii neputincioşi care nu se puteau mişca. Kérou avea pieptul spintecat de la prima lovitură. Ucigaşii nu au pus nicidecum crengi verzi pe trupurile celor căzuţi, în semn de doliu, răufăcătorii lui Téchea voiau să-şi împlinească ideea. Au făcut gropi şi au aşezat pe fundul lor pietre încinse. Apoi i-au pus pe cei mai fragezi şi mai graşi în frunze mari de bananieri. Téchea a legat-o cu liane de un copac mare pe Kaméa, pe care o făcuse prizoniera sa şi voia să-i devină femeie.

Copiii au crescut, mama lor le-a povestit despre păcatul roşu şi despre asta le-a povestit şi bătrînul Koué, pe care nimeni nu mai îndrăznea să-l atingă pentru că devenise un mare takatake. Un om-spirit. Asta a fost tot, nimic mai mult, omul a mîncat carne de om şi a băut sînge de om. Nu a fost nimic inconştient. A vrut să bea şi a băut.

Aceasta e povestea, eu v-am spus-o aşa cum am citit-o. O poveste fără o mare filosofie, o poveste cu simplitatea totemurilor. Fără adaosuri, fără moralizări, crudă (pardon de expresie) şi şocantă. Cam cum sînt poveştile cu crime din jurnalul de la ora 5.