Ramita Navai, City of Lies: Love, Sex, Death and the Search for Truth in Tehran

Copyright © 2004 by Ramita Navai

All rights reserved

© 2016 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-5884-8

ISBN PDF: 978-973-46-5885-5

ISBN print: 978-973-46-5769-8

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: c by Ninara (sus); © iStockphoto.com/brytta (jos)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Jurnalistă britanică de origine iraniană specializată în probleme de afaceri externe, RAMITA NAVAI a realizat 20 de documentare pentru Channel 4, seria „Unreported World”, în Sudanul de Sud, Afganistan, Egipt, Nigeria, El Salvador, Zimbabwe etc. Reportajul făcut sub acoperire în Siria pentru emisiunea „Frontline” a fost recompensat cu un premiu Emmy. A lucrat ca jurnalistă pentru Organizaţia Naţiunilor Unite în Pakistan, Kurdistanul irakian şi Iran, iar între 2003 şi 2006 a fost corespondentă în Teheran pentru The Times. Oraşul minciunilor este prima sa carte.

Pentru toţi oamenii din Teheran, oriunde v-aţi afla

Pentru soţul meu, Gabriel, cetăţean de onoare al Teheranului şi iubirea vieţii mele

Dar mai ales pentru părinţii mei: pentru mama mea, Laya, fiindcă m-a inspirat, şi pentru tatăl meu, Hourosh, care reprezintă tot ce e bun şi frumos în Teheran

Mai bună e minciuna care întreţine pacea decât adevărul care tulbură.

Sa’adi Shirazi, Grădina florilor lui Saadi

Unu

Dariush

Aeroportul Mehrabad, Teheran, martie 2001

— Ai fost plecat mult timp.

Tânărul ofiţer nu a ridicat privirea în timp ce răsfoia paşaportul.

— Şi acum te-ai hotărât să te întorci.

A continuat să răsfoiască.

— După atâţia ani.

A prins cu degetele colţul de plastic al primei pagini.

Dariush nu-şi amintea să mai fi fost atât de speriat de pe vremea când era mic. Şi-a trecut limba peste învelişul tare de plastic al pastilei de cianură prinse între gingie şi obraz. I se spusese că regimul avea o listă cu toate numele lor, o listă neagră a disidenţilor urmăriţi de stat. I se spusese că închisoarea însemna tortură şi o moarte lentă.

Ofiţerul îl privea fix.

— De ce ai plecat?

— Părinţii mei au plecat din cauza războiului, eu aş fi vrut să rămân, dar m-au luat cu ei.

Răspunsese prea repede.

— De ce te-ai întors?

Bărbatul i-a examinat paşaportul. Plătise pentru el 20.000 de dolari americani unui militant şiit din Bagdad care făcuse rost de paşapoarte pentru nişte nume mari. Era o operă de artă; nu puteai cumpăra un fals mai bun.

— Am venit să-mi vizitez nişte rude. Îmi... îmi e dor de ţară.

Îi tremura vocea. Ofiţerul s-a aplecat peste birou şi i-a pus mâna pe piept.

— Îţi bate inima ca la o vrăbiuţă, a spus el.

Apoi a izbucnit în râs şi a aruncat paşaportul lui Dariush pe tejghea.

— Voi, ăştia noi, sunteţi toţi foarte speriaţi. Nu crede tot ce citeşti, amice, n-o să te mâncăm. O să vezi că aici viaţa e mai bună pentru oameni ca tine. N-o să mai pleci niciodată.

A fost foarte uşor să se întoarcă în ţara care îl obsedase în fiecare zi după ce fugise de revoluţie împreună cu mama lui, cu peste douăzeci de ani în urmă. Părea aproape prea uşor. Trebuia să fie prudent, pentru că puteau să-l suspecteze în continuare. Dariush ştia că iranienii sunt maeştri ai cacealmalelor.

După cum îl avertizase Grupul, genţile lui trebuiau să fie examinate cu raze X înainte să fie lăsat să treacă. Securitatea fusese înăsprită nu doar din cauza paranoiei regimului sau a fricii de mişcări separatiste. Era şi teama de oameni ca el, era teama de MEK, Mojahedin-e-Khalq, Mujahedinii Poporului.

Trecuse doar un an şi ceva de când Dariush se înscrisese oficial în MEK. Mama lui, care era învăţătoare, se înfuriase când el începuse să vorbească despre ei. MEK jucase un rol crucial în Revoluţia Islamică din 1979 care l-a răsturnat pe şah şi mama lui Dariush îi învinovăţea la fel de mult ca şi pe islamişti pentru că-i distruseseră viaţa. Sperase ca asta să fie ceva trecător pentru el; MEK erau primii revoluţionari islamici moderni din Iran şi ea îşi amintea cum, în studenţie, şi unii dintre prietenii ei fuseseră impresionaţi de discursul lor despre valorile socialiste şi egalitate. Dar a început să observe schimbări şi mai serioase la Dariush; acesta a început să se roage, iar ea, chiar dacă era practicantă, se simţea tulburată de noua religiozitate a fiului ei. Acesta începuse să le ţină tuturor celor din jurul lui prelegeri despre sazman, organizaţia – Grupul –, arătându-le fotografii cu deţinuţi de conştiinţă care făceau parte din MEK. Ea l-a combătut, înşirându-i poveşti despre prieteni de familie care se implicaseră şi fuseseră spălaţi pe creier şi separaţi de cei dragi. Mama lui fusese mândră de educaţia lui americană şi de noua lor viaţă dintr-un orăşel de lângă Washington, DC. Nu suporta să vadă cum el îşi vărsa toate economiile şi câştigurile în contul bancar al Grupului. Dariush nici nu voia să audă. A început să treacă tot mai rar pe la ea, apoi nici măcar nu a mai sunat-o. Ea l-a implorat să iasă din MEK. Însă el a înlăturat-o din viaţa lui.

Dariush a ieşit sub cerul primăvăratic din dimineaţa aceea, inspirând mirosul prăfos al Teheranului. Era mirosul copilăriei lui: naftalină, ierburi uscate, pământ şi benzină. Era acasă.

S-a îndreptat spre coada pentru taxiuri, savurând fiecare pas, în timp ce întorcea capul într-o parte şi în alta, ca un porumbel care caută mâncare. Familiaritatea era aproape tiranică; oriunde se uita, parcă era înconjurat de rude. Nu avusese niciodată un sentiment atât de puternic de apartenenţă, nici măcar faţă de Grup.

— Auzi, noi nu avem timp să stăm toată ziua după dumneata, urcă în maşină sau ieşi din rând.

Un bărbat cu salopetă şi mapă îl privea fix.

— Scuze, eram dus pe gânduri. Strada Vali Asr, promenada, vă rog.

Dariush fusese surprins când primise instrucţiuni să meargă la întâlnire în nordul Teheranului, dar membrii Grupului aflaseră din propria experienţă amară că în oraş existau puţine locuri în care puteau să se piardă în mulţime. Pe oameni îi interesează mai puţin ce treabă ai tu pe străzile din nordul Teheranului; sunt prea angajaţi în discuţiile lor şi se feresc de orice ar putea sparge bula în care trăiesc. La început, primele întâlniri dintre un agent şi superiorul lui aveau loc, de regulă, în parcuri izolate din centru, dar acum acestea erau pline de dependenţi şi traficanţi de droguri şi de poliţişti. Chiar şi atunci când pare că nu e nimeni în preajmă, pe fiecare alee şi în fiecare colţ din centrul Teheranului pândesc ochi şi urechi. O dată, întâlnirea unor camarazi lângă bazar se sfârşise catastrofal. În toată zona se răspândise vestea că are loc o conversaţie tainică. Doi membri ai grupului au văzut că vine poliţia şi au fugit ca să-şi salveze viaţa. Au stat ascunşi timp de trei luni, după care au fost trecuţi ilegal peste munţii îngheţaţi de nişte infractori kurzi, pe care îi convinseseră că sunt studenţi protestatari, deoarece kurzii nu i-ar fi luat niciodată cu ei dacă ar fi ştiut că sunt membri ai MEK. Încă nu au uitat că MEK l-a ajutat pe preşedintele irakian Saddam Hussein să stopeze acţiunile separatiştilor kurzi. Pe vremea şahului, majoritatea deţinuţilor politici şi a celor executaţi pe motive politice erau membri ai MEK, ceea ce contribuise la sporirea sprijinului de care se bucura. La doar doi ani după revoluţie, MEK avea jumătate de milion de adepţi activi. Simţindu-se ameninţaţi de puterea ei crescândă, oamenii din spatele Revoluţiei Islamice – clericii şi fundamentaliştii – au făcut ceea ce făceau de fiecare dată când se confruntau cu o ameninţare din interior: s-au întors împotriva alor lor. Numindu-i pe membrii MEK monafeqin, ipocriţi înţeleşi cu puterile occidentale imperialiste ca să poarte un război nesfânt, revoluţionarii au spânzurat sau au împuşcat mii dintre ei, ca parte a unei epurări sistematice. Supravieţuitorii au fugit în Irak, iar Saddam le-a oferit protecţie şi i-a instalat în tabăra de la Ashraf, o zonă din nordul Bagdadului, unde i-a înarmat şi i-a instruit. Membrii MEK s-au înrolat chiar în armata irakiană ca să lupte împotriva soldaţilor iranieni în timpul războiului dintre Iran şi Irak, ucigând mulţi compatrioţi ai lor. Acela a fost momentul în care atitudinea faţă de ei s-a schimbat.

— Dumnezeule, ai lipsit mult de-aici, de unde ai accentul ăla? Scuze, domnule, nu vreau să fiu nepoliticos, dar accentul ăsta e mai pronunţat decât al lui George Bush – e din America, nu-i aşa?

Şoferul şi-a întins gâtul şi a râs, examinându-l în oglinda retrovizoare. Dariush a tresărit.

— Da, din America, de lângă Washington. Dar noi nu am vrut niciodată să plecăm din Iran, n-am avut de ales.

Se scuza.

— Douăzeci de ani! Aşa mai zic şi eu să aveţi accent, nu ca puştii ăştia de bani gata care merg o săptămână în vacanţă şi se întorc prefăcându-se că au uitat să vorbească farsi. Ah, Marele Satan, ce n-aş da să mă duc şi eu şi să trăiesc cu diavolul ăla! Prietena mea a stat trei zile la coadă la consulatul american din Istanbul şi practic i-au râs în faţă. Suntem toţi terorişti, înţelegi.

A dat mai tare radioul din care se auzea în surdină o melodie eurotehno. Când fugise Dariush, una dintre preferatele taximetriştilor era „I Will Survive” a Gloriei Gaynor.

Chiar dacă toate geamurile erau închise, un curent rece pătrundea prin crăpăturile şi găurile Paykanului alb, varianta iraniană improvizată a Hillman Hunterului din anii ’60, care gonea huruind asurzitor.

În Teheran există o singură viteză de rulare: cât de repede poate maşina ta să meargă. Paykanurile vechi şi uzate încă reuşesc să atingă, zgâlţâindu-se, 130 de kilometri la oră dacă au motor nou, aproape la fel de mult ca orice Peugeot, maşina preferată a clasei de mijloc. Membrii Grupului glumiseră că era mai probabil ca Dariush să moară pe străzile Teheranului decât din cauza regimului şi probabil că aveau dreptate. Maşinile contorsionate, pasagerii plini de sânge sau chiar morţi, întinşi pe asfalt, sunt imagini familiare în Teheran. Bineînţeles, şi traficul era o preocupare esenţială pentru Grup; se optase pentru o motocicletă ca vehicul de fugă, deoarece o maşină s-ar fi blocat în trafic. Dar la ora aceea strada era ciudat de liberă. Dariush se uita la Teheranul care trecea prin faţa geamului, urmărind cum se perindă case, blocuri, birouri, spitale şi şcoli.

Nu îşi amintea ca Teheranul să fi fost atât de urât. Îşi aducea aminte de case vechi şi maiestuoase, străduţe şerpuite, apartamente elegante construite de francezi; de vile, livezi şi grădini; de un oraş curat, fără trafic. Dar acum nu mai vedea decât un amalgam neplăcut de lespezi cenuşii de beton, blocuri ţipătoare din marmură pătată, stâlpi impunători imitând coloanele greceşti şi, başca, ţevi de plastic în culori primare. Îşi bătuseră joc de oraş. Dariush a strâns din dinţi în timp ce se crispa de furie. Furia era întotdeauna o uşurare. Erau momente în care simţea cum furia se risipeşte din trupul lui, era o senzaţie fizică; muşchii i se destindeau şi pieptul i se umfla. Se panica la gândul că îşi va pierde motivaţia, că va renunţa la luptă. Dar nu şi acum. Îi luaseră în stăpânire oraşul, iar el era pregătit.

Taxiul a cotit spre Vali Asr, bulevardul care le aminteşte tuturor celor din Teheran de casă. La prima vedere, Vali Asr părea mai mult sau mai puţin la fel. Existau în continuare aprozarele, magazinaşele, cafenelele şi restaurantele, vitrinele stridente şi vânzătorii ambulanţi. Doar barurile dispăruseră, cârciumile pe care le adorau părinţii lui, sălile de biliard pline de fum, deschise toată noaptea, discotecile cu cozi în faţă. Îl durea să recunoască faptul că lipsa acestor lucruri – influenţa nocivă şi corupătoare a Occidentului care prinsese rădăcini în ţara lui şi crăpase fundaţiile patriei sale – îi făcea bine Teheranului. Îl durea pentru că era perioada în care părinţii lui fuseseră cei mai fericiţi, când dansau şi beau în tot felul de localuri de pe strada Pahlavi. Dar pe Dariush îl durea şi gândul că părinţii lui se complăcuseră într-o cultură atât de decadentă. Încercase să le găsească scuze în sinea lui; nu făcuseră decât să îmbrăţişeze aspiraţiile oricăror tineri din Teheran care făceau parte din clasa de mijloc în anii ’70. Dar el întorsese spatele tuturor acestor lucruri. Grupul îi arătase calea, iar el ştia că Dumnezeu veghează.

Acum străzile nu mai erau atât de goale, oraşul se trezea încet la viaţă. Un bătrân adus de spate care împingea o roabă plină cu portocale a trecut pe lângă maşină. În ciuda părului bogat, părea să aibă o sută de ani, iar după voce, şi mai mult; orăcăielile lui erau înăbuşite de motoare şi risipite de adierea de primăvară.

— Sărmanul de el! HEI, BUNICULE, CÂT COSTĂ?

Şoferul i-a făcut semn să se apropie.

— 300 de tumani kilul, fiule, sunt proaspete, culese chiar astăzi de pe pământul dulce din Mosha, a şoptit bătrânul, ridicând ochii mici, lucind din cauza cataractei, de sub spatele cocoşat.

Până şi hainele lui păreau vechi de un secol: o cămaşă roasă şi pătată, dar cu gulerul şi manşetele scrobite, atârna pe trupul lui mic şi vlăguit, iar pliurile uzate ale pantalonilor de ţăran se unduiau spre pământ.

— Bunicule, ai mai mult păr decât mine şi el la un loc – păstrează restul.

— E singurul lucru din care am mai mult decât oricine altcineva, a zâmbit bătrânul cu gingiile sclipind, să-ţi dea Dumnezeu viaţă lungă.

Taxiul a pornit zdrăngănind, iar şoferul a dat din cap, uitându-se la bătrânul ţăran în oglinda retrovizoare.

— Nici dac-ar vinde toate fructele din satul lui, omul ăla tot n-ar avea de-ajuns ca să hrănească o familie. Asta nu e viaţă, nu e nici măcar supravieţuire. Oraşul ăsta e terminat.

Paykanul a ieşit din tunelul de copaci spre promenadă, o intersecţie imensă de beton, plină de oameni şi maşini care mergeau în zigzag în toate direcţiile pe sub o şosea suspendată. Şoferul a oprit lângă un refugiu pentru pietoni din mijloc, atingând marginea servietei unui funcţionar. Bărbatul n-a avut nici cea mai vagă reacţie şi s-a pierdut în vacarm. Dariush a coborât din taxi în mijlocul haosului matinal. Şi-a dat seama că maşinile nu aveau să se oprească şi că trebuia să traverseze în stilul iranian, aruncându-se în mijlocul traficului. A avut nevoie de mai mult de cinci minute ca să parcurgă cei zece metri până pe partea cealaltă; de fiecare dată când mai avansa puţin, o maşină sau o motocicletă se năpustea claxonând spre el. În cele din urmă, o bătrână cu chador i-a spus să se ia după ea şi, în timp ce trupul ei voinic traversa legănându-se haosul de maşini, i-a spus că probabil fusese plecat mult timp. El a oftat.

Dariush a luat-o spre nord, către o cafenea de la intersecţia bulevardului Vali Asr cu strada Fereshteh. Era deschisă deja de câteva ore şi servea kalepacheh la mic dejun – un cap întreg de oaie: limbă, ochi, fălci şi toate celelalte. Semăna mai mult cu un laborator decât cu o cafenea, cu faianţă albă, strălucitoare pe toţi pereţii şi pe toate suprafeţele. Până şi chelnerii erau îmbrăcaţi cu halate albe, imaculate, în timp ce serveau bucăţile disecate de carne moale şi alunecoasă. Lumina nemiloasă a unor neoane puternice pătrundea în fiecare bucăţică de seu şi de carne de pe farfuriile ieftine, albe, de porţelan. Dariush a tras în piept duhoarea dulce şi caldă a cărnii, oaselor şi cartilajelor dezintegrate. Mama lui încercase de câteva ori să facă kalepacheh în America. Mâncaseră posomorâţi, în tăcere, deoarece kalepacheh e o mâncare de bărbaţi şi le amintea de tatăl lui, care o gătea mai bine decât oricine. Tatăl lui, monarhist devotat, fusese funcţionar în guvernul şahului. Fusese dus la interogatoriu când miliţia cutreiera străzile şi îi ridica pe toţi cei pe care îi găsea şi de atunci nu îl mai văzuse nimeni niciodată.

Dariush a zărit o masă liberă în spate, lângă tejgheaua bucătăriei. Şi-a croit drum prin sală şi, în timp ce se aşeza, un chelner aflat în trecere i-a tuflit pe masă un păhăruţ cu ceai. În spatele lui, oalele de oţel scoteau valuri de aburi, iar supa clocotea cu un zumzet constant, acoperit de zăngănitul farfuriilor şi de vocile oamenilor. În taxi fusese atent să vadă dacă era urmărit. De unde stătea, vedea tot restaurantul, până afară. Nimeni. Ajunsese devreme. S-a mai relaxat puţin, îngăduindu-şi să cerceteze încăperea.

Clienţii erau o amestecătură ciudată. Muncitori bărboşi şi funcţionari care mâncau singuri, grăbiţi, cu capetele plecate. Clienţi vechi cu cămăşi călcate care se tachinau de la o masă la alta, care nu îşi mai schimbaseră ritualurile micului dejun de decenii. Drumeţi cu geci şi ciorapi de lână care îşi refăceau forţele după excursii prin munţii Alborz, cu bastoanele şi rucsacurile sprijinite de masă. Ei mâncau cel mai încet, savurând fiecare bucăţică după ce urcaseră pe vârf în zori de zi, după ce se luptaseră cu soarele necruţător şi cu potecile înţesate de amatori.

În mijlocul restaurantului era un tablou care îl incita şi îl dezgusta în acelaşi timp. Un grup de adolescenţi şi tineri de vreo 20 şi ceva de ani stăteau tolăniţi pe scaune şi pe mese, cu capetele sprijinite unul de altul, cu picioarele răşchirate şi ochelari de soare pe cap. Chicoteau, flirtau şi pălăvrăgeau în şoaptă despre noaptea trecută. Fetele erau izbitor de frumoase, chiar şi cu rimelul întins, cu părul pieptănat pe spate ieşind de sub baticurile minuscule şi şuviţe răzleţe lipite de frunţile transpirate. Frumoase, în ciuda nasurilor cârne neverosimile, cioplite şi cizelate de bisturiul chirurgului. Îşi ţuguiau buzele umede, rostind cuvinte nedesluşite, dându-şi capul pe spate şi împingându-şi sânii în faţă în timp ce râdeau, expunându-şi braţele subţiri, arămii. Umpleau încăperea cu râsetele lor, cu pupilele lor dilatate de ecstasy, cu privirile aeriene şi mirosul dulce de vodcă de contrabandă care se agăţa de hainele lor de petrecere, iţindu-se pe sub manteau, pardesiele islamice obligatorii pe care femeile trebuie să le poarte pentru a-şi ascunde formele. Sorbeau din mâncarea preferată a petrecăreţilor, boluri mari de supă de creier, un leac perfect pentru mahmureală, ce absoarbe drogurile şi băutura pe care le mai au în organism.

Dariush le privea atât de absorbit pe fete, încât nici nu a remarcat că tovarăşul său a intrat în restaurant.

— Salaam, frate. Bun venit acasă.

Dariush fusese uşor de recunoscut; pe lângă faptul că avea pe masă cheile şi pachetul roşu de Marlboro convenite, se holba.

Dariush a părut stânjenit. Se lăsase distras.

— Nu-ţi face probleme, întotdeauna e un şoc să-i vezi pe copiii ăştia comportându-se ca nişte animale în timp ce ţara lor se duce de râpă. Şi tu eşti cel care o să ne salveze pe toţi, nu?

A zâmbit afectat, apoi a şoptit:

— Ştiu care e misiunea ta. Jahangir m-a informat. Poţi să-mi spui Kian. Cunoşti procedura.

Au mâncat în tăcere şi, fără să mai aştepte nota de plată, Kian a lăsat un teanc de bancnote pe masă şi a plecat. Dariush l-a urmat pe Vali Asr spre nord, acolo unde bulevardul coteşte către est, spre piaţa Tajrish. Au trecut pe lângă grădinile vechiului palat Bagh Ferdows, în timp ce adierea proaspătă le mângâia gleznele. Pe Vali Asr explodau semnele primăverii: copacii se umpluseră de muguri verzi, strălucitori, mirosul lipicios al sevei dulci care acoperea noile frunze din anul acela; din cutiile înşirate în faţa magazinelor se revărsau grămezi de migdale necoapte, prune, caise şi smochine din sud, de culoarea jadului, şi mănunchiuri de tarhon şi de mentă.

Au luat-o la stânga, pe străduţele dosnice din vechiul cartier Shemiran, şi au intrat într-un bloc cenuşiu şi pătrat; în aer plutea miros de ceapă prăjită. Sus, la etajul al şaselea. De la balcon, sutele de acoperişuri de blocuri-turn semănau cu nişte căsuţe de jucărie în umbra munţilor, de ale căror vârfuri încă se agăţa cu încăpăţânare un strat de zăpadă rămasă din iarnă.

— Nu sunt microfoane în apartament, am verificat eu noaptea trecută.

Camera era acoperită de un linţoliu de praf. Kian a dat la o parte o folie de plastic de pe o canapea veche de piele. A scos din buzunar o hartă decolorată de soarele verii şi a despăturit-o. I-a netezit pliurile în timp ce o întindea pe masă.

— Mi s-a spus să-ţi dau asta. E marcată, aşa că nu o lăsa aiurea. Învaţă unde trebuie să mergi, apoi arde-o.

Dariush a studiat harta, urmărind cu degetul perimetrul Teheranului şi minunându-se de forma lui nouă, nefamiliară; degete groase de beton şi cărămidă împungeau munţii şi ieşeau spre deşert, în câmpie şi în zona rurală. În centru, două cercuri negre marcau casa şi locul de muncă al ţintei lui: fostul şef al poliţiei din Teheran.

— Uite câteva cartele SIM. Nu folosi nici una dintre ele mai mult de două săptămâni. Nu face comandă la taxi, opreşte-le pe stradă. Eu am cam terminat. Baftă.

Capul lui Dariush a zvâcnit:

— Pleci? Asta e tot? Dar un pistol? Cineva care să conducă motocicleta?

— Nu-mi spune că nu ţi-au aranjat toate astea. Ar trebui să se pună puţin la punct.

Dariush a izbit cu palma în masă, stârnind un nor de praf.

— Nu pot să cred! Noi tragem din greu acolo, eu îmi risc viaţa pentru cauză şi se pare că pe voi vă doare-n fund!

Kian şi-a aprins o ţigară şi a tras fumul adânc în piept, apoi şi-a sprijinit capul în palme. Nici măcar nu a catadicsit să ridice privirea.

— Frate, eu apreciez ce faci tu. Serios. Numai că aici altfel merg lucrurile. Nu e aşa cum ţi s-a spus. Ştii sub ce presiune ne aflăm noi? Veteranii sunt monitorizaţi non-stop. Ai noroc că nu ţi-au repartizat un boboc fără experienţă, care să te bage la închisoare.

A mâzgălit un număr pe o bucată de hârtie.

— Spune: Pedram zice că magazinul s-a redeschis. Doar atât trebuie să spui. O să rezolv eu cu şoferul.

Când a ajuns la uşă, s-a întors.

— Aşa, ca să ştii, să nu fii surprins dacă vezi că oamenii de aici nu prea ne plac. Şi, apropo, asta nu e prima oară când sazman-ul o dă în bară.

A plecat clătinând din cap.

Dacă i-ar fi spus cineva lui Dariush cu doi ani în urmă că avea să se implice în MEK, i-ar fi râs în nas. Pe Dariush nu îl interesase niciodată politica; sau, cel puţin, nu mai mult decât pe oricare alt iranian exilat care crescuse cu poveşti despre revoluţie. Copilăria lui din Virginia nu fusese ieşită din comun. Arezou schimbase totul.

O cunoscuse pe Arezou la universitate, unde el studia calculatoare. De la prima lor conversaţie, amândoi fuseseră izbiţi de inevitabilitatea a ceea ce urma să se întâmple. Semănau în mai multe sensuri: erau serioşi şi avuseseră de suferit în viaţă. Arezou i-a spus lui Dariush că ambii ei părinţi fuseseră ucişi în timpul revoluţiei pentru că erau activişti politici. Era reţinută şi evazivă atunci când venea vorba de chestiuni banale despre familia ei. Alţi studenţi o considerau o persoană rece; pe Dariush îl intriga. Au abordat cu precauţie iubirea lor incipientă. Când ea a cedat, în sfârşit, Dariush a fost complet subjugat. Îşi găsise sufletul pereche.

Tocmai făcuseră dragoste când Arezou i-a spus pentru prima oară că era membră a Grupului, a MEK. Dariush se ridicase în capul oaselor, şocat. El auzise că MEK era o gaşcă de demenţi, la fel de răi ca mullahii, şi că toată lumea îi ura.

Dariush se certa cu Arezou, combătându-i, dar ea se indigna şi devenea agresivă, criticându-l cu înverşunare. Chiar dacă el nu era de acord cu ce spunea ea – că membrii MEK erau luptători pentru libertate, că toată lumea din Iran le ţinea partea şi că erau singurul grup disident credibil –, nu putea să nu fie impresionat de cunoştinţele ei, de priceperea ei în materie de istorie şi de capacitatea ei de a expune faptele. Arezou a început să vorbească mai des despre sazman. Discuţiile se sfârşeau întotdeauna cu o ceartă. A încercat să-l convingă să meargă la întâlniri; el a refuzat mereu.

Într-o seară, în timp ce gătea cina, i-a spus că se desparte de el. Dariush izbucnise în plâns. Ea i-a spus că, dacă nu îi respectă cauza şi nu acceptă că aceasta face parte din viaţa ei, nu poate fi cu el. Ea îi vorbea cu o detaşare emoţională absolută.

— Asta sunt eu. Dacă mă iubeşti, trebuie să mă accepţi în întregime.

Dariush nu putea decât să accepte; a promis că va încerca.

Au mai trecut câteva luni până când Arezou i-a dezvăluit lui Dariush întregul adevăr. Că părinţii ei nu erau morţi, ci trăiau în tabăra de la Ashraf, din Irak. Liderul MEK, Massoud Rajavi, îi obligase să se despartă. Ordonase un divorţ în masă, ca parte a unei „revoluţii ideologice” pe care Massoud şi soţia lui, Maryam, o lansaseră pentru ca membrii să-şi demonstreze loialitatea. Sute de oameni au fost obligaţi să rupă legăturile cu toţi cei dragi, inclusiv să divorţeze. Massoud ceruse chiar şi ca membrii organizaţiei aflaţi în tabăra de la Ashraf să renunţe la verighete. Arezou avea doar câţiva ani pe atunci şi trăia în tabără, împreună cu părinţii ei. A fost trimisă imediat la o „casă de grup” din Washington unde lucra o rudă îndepărtată. Părinţii lui Arezou întrerupseseră de mult legăturile cu oricine nu era de acord cu sazman. Arezou fusese crescută într-o casă mare din suburbie de vărul de-al doilea al tatălui ei. Vărul ăsta de-al doilea avea grijă de încă trei copii, toţi victime ale divorţului în masă.

În loc să se înfurie că Arezou îl minţise, Dariush a fost recunoscător că ea îi încredinţase secretele ei. Dezvăluirea i-a apropiat mai mult. De asemenea, l-a ajutat să aprecieze ceea ce făcuse Grupul pentru ea.

În adolescenţă, Dariush se întorsese împotriva religiei sale, considerând-o vinovată pentru revoluţia care le distrusese viaţa; nu vedea în ea decât o listă de restricţii, de lucruri pe care nu aveai voie să le faci. Dar Arezou i-a descris o imagine diferită: una a dreptăţii sociale reale, în care femeile aveau drepturi egale. I-a spus că în tabăra de la Ashraf existau luptătoare care conduceau tancuri şi trăgeau cu arma. Dariush a fost fascinat.

Contrabandistul de arme l-a remarcat pe Dariush imediat.

— Te distingi în mulţime, nu glumă. Arăţi ca un spion. Urmează-mă.

Dariush urmase instrucţiunile lui Kian şi aranjase o întâlnire cu contrabandistul în faţa unui magazin care vindea suc de fructe din piaţa Haft-e Tir, într-o zonă centrală a Teheranului. Era un loc de întâlnire simbolic; Dariush se întreba dacă acel contrabandist era şi el membru. Haft-e Tir însemna 28 iunie, ziua din 1981 în care preşedintele Curţii Supreme, ayatollahul Beheshti, şi 75 de înalţi oficiali ai regimului fuseseră ucişi de o bombă pusă de MEK în piaţă. Pentru Dariush, străzile Teheranului erau presărate cu victorii, în care membrii Grupului aruncaseră în aer şi atacaseră cu rachete şi mortiere clădiri guvernamentale şi militare. În 1998 fusese asasinat directorul închisorii Evin, care fusese implicat în uciderea în masă a unor membri MEK la sfârşitul anilor ’80. În 1999 MEK l-a executat pe consilierul militar al conducătorului suprem în faţa casei sale, în timp ce pleca la birou.

Când se ducea la întâlnirea cu contrabandistul, Darius observase că harta pe care i-o dăduse Kian era învechită; apăruseră numeroase străduţe noi şi numele multor străzi se schimbaseră. Existau momente în care Grupul părea foarte sofisticat şi momente în care membrii lui păreau o gaşcă de cowboy.

Contrabandistul a mers grăbit pe străduţele dosnice şi a dispărut într-un bloc de beton. Dariush l-a urmat până la etajul al treilea şi a intrat într-o sufragerie murdară, cu mobilă neagră de anii ’80 şi perdele de catifea maro.

— Pot să-ţi fac rost de un AK-47, dar pe moment cam atât.

— Atunci dă-mi un AK-47. Lucrezi cu sazman?

— Nici vorbă!

Contrabandistul râdea.

— Ascultă, am avut de-a face cu mulţi ca tine. Toţi veniţi aici crezând că aşteptăm să ne salvaţi. Adevărul e că nu vă suportăm. Nu e ceva personal. Dar pun pariu cu tine pe 1.000 de dolari americani că peste o lună n-o să mai găseşti nici un om din Teheran care să vă susţină. E mai bun răul pe care îl cunoşti, amice. Sora o să te rezolve, a zis, făcând semn din cap către o roşcată voluptuoasă, într-un trening roz de catifea.

Apoi contrabandistul a dispărut.

Femeia şi-a aprins o ţigară, privindu-l fix pe Dariush. Totul la el era foarte atrăgător: era înalt, avea umeri laţi şi păr des, dar trăsăturile lui copilăreşti îi confereau un aer prezentabil şi la locul lui. Femeia a dispărut pe coridor, vorbind la mobil. S-a întors cu un AK-47 nou-nouţ şi o pungă plină de gloanţe. Dariush a încercat să facă conversaţie cu ea când i-a întins banii, dar femeia l-a ignorat.

— Dacă scapi cu viaţă, spune-le oamenilor tăi să lase Iranul în pace, i-a zis ea, trântind uşa.

Pentru neiniţiaţi, Mojahedin-e Khalq e o enigmă. Cea mai mare bază a sa e în Paris, unde membrii Grupului operează sub stindardul aripii lor politice, Consiliul Naţional al Rezistenţei din Iran. Chiar şi unora dintre membri le e greu să definească clar principiile şi politica Grupului: un amestec de marxism, islamism şi naţionalism. Este condus de Maryam Rajavi de când soţul ei, Massoud, a dispărut misterios de pe scena publică în 2003. Maryam şi Massoud sunt adoraţi de susţinătorii lor şi veneraţi ca nişte guru. Maryam, o femeie între două vârste cu ochi verzi, nemachiată şi cu sprâncene pensate perfect – o cerinţă obligatorie pentru orice iraniană respectabilă, indiferent de eforturile făcute în sensul pudorii –, poartă un batic de sub care i se vede părul. Arată mai mult ca o gospodină conservatoare dintr-o suburbie decât ca liderul celui mai mare grup disident din Iran. Cu vocea ei nazală şi mângâietoare, face un lobby eficient pe lângă politicieni europeni şi americani pentru a susţine lupta împotriva regimului iranian şi vorbeşte emoţionant despre un Iran liber.

MEK cheltuie milioane pentru a atrage guverne occidentale de partea sa, plătind adesea sume frumuşele pentru declaraţii de susţinere şi discursuri ale unor politicieni. Se pregăteşte pentru o revoluţie. Sau pentru momentul în care SUA sau Israelul ar putea ataca. Sau pentru momentul în care ar putea să preia puterea de la clerici şi să distrugă regimul.

Prima întâlnire MEK la care a participat Dariush a avut loc într-o biserică. Mai erau vreo 50 de oameni: gospodine prietenoase între două vârste, profesionişti, studenţi şi câţiva americani. Doar câţiva dintre ei erau membri oficiali, ceilalţi îşi spuneau „susţinători”. Femeile purtau baticuri roşii trase mult peste frunte. Se adresau unii altora cu khaahar, soră, şi baradar, frate.

Americanii au făcut mare caz de aceşti bravi „luptători pentru libertate”. Au spus ce senatori mai acceptaseră să promoveze MEK (în schimbul unei sume frumuşele). Liderul venerat al acestei filiale locale, Baradar Fereydoon, a vorbit despre încălcarea drepturilor omului în Iran – oameni care erau închişi şi torturaţi. Se proiectau imagini cu trupuri atârnate de macarale, spinări biciuite şi deţinuţi cu ochi lipsiţi de viaţă. Aproape toate victimele erau membri ai Grupului. Dariush era revoltat.

După aceea, s-au aşezat la mese şi au mâncat zereshk polo ba morgh, orez cu dracilă şi pui, vorbind despre copii şi slujbele lor. Semăna mai mult cu şedinţa consiliului local al unui orăşel decât a unei grupări rebele. Dariush a fost uluit de cât de obişnuit părea totul. Arezou era caldă şi deschisă, altfel decât se purta în public. Era mai fericită decât o văzuse el vreodată.

Întâlnirile au devenit parte din viaţa lui Dariush. El descoperea că atrocităţile comise de Republica Islamică împotriva membrilor Grupului îl scoteau din minţi tot mai tare. Baradar Fereydoon a început să-i acorde lui Dariush o atenţie specială, petrecând mult timp cu el. A început să i se confeseze, explicându-i că motivul pentru care şchiopăta era o rană din timpul unei operaţiuni secrete în care murise tovarăşul lui, acum martir. I-a încredinţat lui Dariush unele informaţii preţioase şi i-a vorbit despre spionii Grupului din interior, membri ai MEK care se infiltraseră în administraţie şi care lucrau chiar şi la situri nucleare. Curând Dariush petrecea ore întregi în fiecare zi ascultând mesaje înregistrate ale liderilor. Era imposibil să nu crezi ce spuneau ei. A strâns fonduri pentru Grup şi a aflat despre principala bază a acestuia din tabăra de la Ashraf, unde spera să fie trimis şi el. Situaţia din ţara lui natală era o urgenţă, iar el trebuia să facă ceva. Dariush a început să repete ca papagalul lozinca lui Baradar Fereydoon: „Poporul nostru ne iubeşte, aşteaptă să fie salvat din iad”.

POC. Părea o bombă. Dariush s-a aruncat instinctiv sub pat. POC POC POC. BUM. Acum auzea un şuierat. Auzise tot felul de zgomote de artilerie în timpul instrucţiei, dar pe acestea nu le recunoştea. Apoi s-au auzit ţipete şi parcă nişte râsete. În timp ce se furişa spre fereastră, a văzut o explozie de scântei albe care sclipeau pe cer ca o floare. Uitase că era chaharshanbeh souri, sărbătoarea focului.

Grupul îl trimisese în timpul sărbătorii noruz, Anul Nou, care în Iran coincide cu prima zi a primăverii. Cei din Grup spuseseră că era un paravan bun, fiind perioada în care exilaţii se întorceau să-şi viziteze familiile. Dariush nu trebuia decât să mai aştepte o vreme. Citea cărţile pe care i le adusese Kian, inclusiv una dintre preferatele lui, Marxismul şi alte sofisme occidentale. O critică islamică de Ali Shariati.

S-a dus să se plimbe. Pe străzi erau sute de copii care săreau peste focurile pe care le făcuseră în mijlocul drumului, incantând o străveche mantra zoroastriană de ardere a ghinionului şi bolilor. Grupuleţe de băieţi şi fete se jucau de-a prinselea, cu artificii în mână. Pe Vali Asr petardele ricoşau de caldarâm. Maşinile erau oprite, cu muzica la maximum, iar oamenii se aplecau pe geamurile portierelor. Guvernul încercase să interzică chaharshabeh souri; era o rămăşiţă păgână a zoroastrismului şi regimul o declarase neislamică. Dar pentru iranieni noruz şi tot ce însemna această sărbătoare erau la fel de importante din punct de vedere cultural ca şi sărbătorile islamice; oricât s-ar fi străduit guvernul, era o bătălie pe care nu o putea câştiga. Dariush se uita la oameni uimit, surprins că se puteau simţi bine în acele circumstanţe. Nu putea să înţeleagă de ce existau atât de multe discrepanţe între ceea ce le spusese Grupul şi ceea ce se întâmpla în ţară. Dar tot era posibil să interpreteze situaţia prin prisma Grupului: copiii aceştia erau curajoşi, deoarece manifestau o nesupunere îndrăzneaţă. A urmărit un grup de adolescenţi de pe o stradă laterală care dansau şi băteau din palme; câţiva se urcaseră pe capotele maşinilor, cântând şi unduindu-şi şoldurile; una dintre fete chiar şi-a smuls baticul şi l-a fluturat în aer în timp ce mulţimea din jur ţipa apreciativ. Dariush şi-a dat seama că asistă la un act de revoltă în masă.

Atunci când Dariush a fost ales în mod special pentru misiune, Arezou a spus că nu se mai simţise niciodată atât de mândră. Membrii de rang înalt îşi dăduseră seama de devotamentul lui şi înţeleseseră că era pregătit să moară în lupta împotriva Republicii Islamice. Nu conta că era membru doar de puţin timp, nu aşa funcţionau lucrurile. Erau unii care făceau parte din Grup de mulţi ani, care dăduseră bani (ceea ce trebuia să facă toată lumea) şi îşi oferiseră serviciile, dar nu urcaseră în ierarhie, nu se apropiaseră de sanctuarul interior. Trebuia să fii pregătit să te dăruieşti cu totul Grupului. Era vorba despre disciplină, sacrificiu şi loialitate. Grupul îl trimisese pe Dariush din America la Paris, unde s-a întâlnit cu membri ai MEK de rang şi mai înalt. Toată lumea a fost impresionată de el. Se apucase de pregătirea ideologică, trimiţându-le soţilor Rajavi descrieri detaliate ale sentimentelor lui şi învăţându-le discursurile pe de rost. Atunci s-a luat decizia ca el să fie trimis în tabăra de la Ashraf, în Irak, ca să se pregătească pentru o misiune.

Viaţa era strictă în tabăra de la Ashraf. Instrucţia lui a fost intensă: manevrarea armelor, folosirea grenadelor de mână, confecţionarea bombelor, urmărirea victimelor, folosirea microfoanelor şi a echipamentelor de supraveghere, trageri la ţintă. Sexele erau segregate. Gândurile lubrice erau raportate. Dariush a participat la întâlnirile „confesionale” obligatorii de grup pentru curăţarea minţii; acestea îl făceau să se simtă mai apropiat de fraţii şi surorile lui. Erau mulţi asemenea lui, care rupseseră relaţiile cu familiile lor. Vorbeau încontinuu despre sprijinul larg de care se bucurau în patrie. Nimeni nu părea să ştie câţi membri activi trăiau în Iran, dar îl asigurau pe Dariush că exista o reţea mare şi activă şi că, odată ajuns acolo, va avea o echipă specială care să-l ajute.

Era ziua asasinatului. Dariush îşi începuse dimineaţa cu exerciţii de respiraţie, ca să se calmeze. Totul era plănuit. Îl urmărea pe fostul şef al poliţiei de câteva săptămâni. În prima dimineaţă de după sărbătorile legale plecase de acasă în zori, purtând nişte haine flenduroase şi o pereche de pantofi roşi. A ajuns pe strada fostului şef al poliţiei pe la 5 şi ceva dimineaţa şi s-a aşezat pe vine mai într-o parte. Nu l-a băgat nimeni în seamă.

În fiecare zi fostul şef al poliţiei mergea cu maşina până la un mic birou – nu ca atunci când era şeful poliţiei şi era dus cu o maşină blindată, plus un convoi de pază. Dariush se gândea că atentatul va fi uşor. Avea să-şi lovească ţinta în timp ce se întorcea cu maşina de la serviciu, când traficul era cel mai aglomerat.

Kian găsise pe cineva care să conducă motocicleta cu care aveau să fugă, un mecanic tânăr – un nou membru care tânjea ca un mesaj despre loialitatea lui să ajungă la soţii Rajavi. În timp ce plecau din apartament, tânărul l-a atins pe Dariush cu mâna pe umăr:

— Sunt gata să mor pentru cauză.

Dariush i-a strâns mâna.

— Şi eu.

Fostul şef al poliţiei a ieşit din clădire la timp şi a urcat în maşină. Cei doi l-au urmărit. Maşina lui a început să încetinească pe măsură ce se apropia de un nod din trafic. Dariush l-a bătut pe şofer pe spate – semnalul lor. Acesta s-a apropiat foarte mult de maşina şefului poliţiei; Dariush îi vedea prin geam firele de păr de pe ceafă. A tras. A văzut cum geamul se sfărâmă. S-a uitat în spate, cu AK-47 încă în mână. Se vedeau pete de sânge. Şeful poliţiei era prăbuşit în faţă. Oare mai mişca? Apoi Dariush s-a trezit în aer. La pământ, cu un bufnet. Nu putea să respire. Nişte oamenii îl împingeau în jos, apăsându-i capul pe pietrişul îmbibat cu smoală al drumului. Trupul îi zvâcnea. Vederea i se înceţoşase. Cât timp i-a trebuit ca să înţeleagă ce se întâmplase? Un minut, două minute, zece minute? Nu-şi putea da seama.

A pus lucrurile cap la cap: ceva lovise motocicleta, iar el fusese catapultat în aer. Trei ofiţeri de poliţie săriseră asupra lui. Făcuse pe el. Nu îl vedea nicăieri pe tânărul celălalt. Când poliţiştii l-au obligat să se ridice în picioare, cu pistoalele aţintite spre capul lui, şi-a dat seama că totul se terminase. Grupul îi spusese: Dacă te prind, or să te tortureze fără milă, poate ani de zile. Or să te violeze. Şi-a amintit de fotografii. De asta avea în gură capsula de cianură. Era tot acolo, deşi el căzuse. A muşcat fiola. Din ea a ţâşnit un lichid. Nouă secunde. Atât i-au spus că durează. Acum trecuseră cu siguranţă cel puţin 15 secunde – sau poate că timpul curge mai încet când mori? Dariush şi-a strâns pleoapele, ca să se concentreze asupra morţii. Dar era încă viu şi nevătămat. Cel puţin 30 de secunde. Poate că Grupul greşise cu câteva secunde; părea să greşească cu o grămadă de lucruri.

— Am spus să urci în dubă!

A deschis ochii. Tot viu. Acum trecuse sigur mai mult de un minut. A făcut un pas ezitant în faţă.

— E drogat. Serios, e complet varză.

Nu a murit nici în drum spre secţia de poliţie. Nu doar hărţile lor erau vechi şi depăşite, ci şi cianura. Probabil se degradase. Expirase. Iar pe el îl aşteptau ani de tortură şi de viol.

La secţia de poliţie, i-au scos cătuşele şi l-au închis într-o cămăruţă. Cumva, poliţiştii nici măcar nu îl percheziţionaseră. Cel puţin se întorsese la contrabandistul de arme şi comandase o grenadă de mână. O ascunsese în pantaloni. În clipa în care ofiţerul a închis uşa, Dariush a tras cuiul. Numai că grenada a explodat înainte să mai apuce s-o ridice spre cap. Şi-a văzut mâna zburând prin încăpere. Apoi a leşinat.

Judecătorul părea obosit. Fusese o vreme când trimitea sute de astfel de idioţi în faţa plutonului de execuţie sau la ştreang, când toată greutatea autorităţii lui era cuprinsă în patru silabe scurte şi graţioase: hokm-e edam, condamnare la moarte. S-a uitat la Dariush, care stătea în faţa lui. Tremura de frică. În locul mâinii drepte avea un ciot bandajat. Avocaţii lui spuneau că fusese spălat pe creier. Că se căise. Că nu ucisese pe nimeni; glonţul abia atinsese gâtul fostului şef al poliţiei. Judecătorul se juca cu pixul în timp ce rostea verdictul.

Strada Fatemi, în zona centrală a Teheranului, după mai mulţi ani

Neonul zumzăie deasupra, scăldându-i pe toţi într-o lumină albastră, dură, care subliniază obrajii scobiţi şi întunecă cearcănele de sub ochi. Trei familii stau în tăcere pe nişte scaune de plastic, într-o clădire de birouri mizeră. Nimeni nu s-a atins de ceşcuţele de ceai aşezate pe masa de plastic. Stau cu ochii ţintă la uşă. Intră Dariush, îmbrăcat cu blugi şi o cămaşă albă, curată. Îl urmează trei bărbaţi, cu capetele uşor plecate, cercetând încăperea din ochi. Încep suspinele. Cei trei bărbaţi sunt în curând înconjuraţi. Mamele îşi strâng fiii la piept; un bărbat cade în genunchi; o soră mângâie părul fratelui ei; un tată îşi ascunde pur şi simplu faţa în mâini, cu încheieturile scăldate în lacrimi. Unul dintre cei trei bărbaţi a fost plecat mai mult de douăzeci de ani. Şopteşte iar şi iar aceleaşi cuvinte: Îmi pare rău.

Dariush priveşte din colţul încăperii, legănând o mână grosolană de plastic care i-a fost ataşată de ciot. A asistat la multe astfel de reîntâlniri, dar tot plânge de fiecare dată. Cei trei bărbaţi pe care i-a adus în încăpere sunt foşti membri ai MEK; acum sunt dezertori, ca şi Dariush. Bărbaţii încep să povestească despre perioada petrecută în cadrul Grupului. În timp ce se înşiră poveştile despre spălare pe creier şi regret, Dariush dă din cap în tăcere. Îşi aminteşte de bătăile şi de mărturisirile publice din tabăra de la Ashraf; camaradul lui fusese obligat să mărturisească faptul că se masturba – masturbarea era interzisă. Îşi aminteşte izolarea, faptul că nu i se îngăduia să iasă dintr-o mică incintă şi segregarea strictă a sexelor – unuia dintre cei care se întorseseră, ajutaţi de Dariush, nu i se permisese să fie împreună cu soţia lui timp de cincisprezece ani, deşi amândoi erau în tabăra de la Ashraf. Îşi aminteşte familiile unora dintre membri care veneau la tabără, implorând să fie lăsate să-i vadă pe cei dragi. Îşi aminteşte că făcea şi el parte din secta MEK.

După tentativa lui de asasinat eşuată, Dariush a fost trimis la un spital militar, unde doctorii şi asistentele l-au îngrijit cu atenţie până când s-a întremat suficient ca să fie trimis la închisoare. Fusese condamnat la închisoare pe viaţă. Sentinţa i-a fost redusă la opt ani. A stat mai puţin de patru ani în închisoarea Evin. Era închis în aripa deţinuţilor politici şi colegii lui de celulă erau disidenţi şi studenţi. În închisoare a fost deprogramat Dariush şi tot în închisoare a aflat adevărul despre ţara lui şi minciunile pe care i le turnase MEK. Susţine că nu a fost torturat niciodată în închisoare.

Nimeni nu ştie de ce nu l-a ucis guvernul pe Dariush, de ce a primit o sentinţă atât de blândă. Cea mai probabilă explicaţie e că a făcut o înţelegere: libertatea lui în schimbul informaţiilor despre mecanismele interne ale MEK. Pasiunea iranienilor pentru teoria conspiraţiei s-a manifestat din plin; unii au spus că Dariush fusese de la bun început un spion al regimului. Oricare ar fi adevărul, a fost o mişcare abilă a guvernului; când Republica Islamică a anunţat amnistierea tuturor dezertorilor, zeci de oameni s-au întors în patrie. După căderea lui Saddam Hussein, MEK nu a mai fost bine-venit în Irak şi condiţiile din tabăra de la Ashraf s-au deteriorat. Dariush a fost prezentat ca un membru care fusese iertat de Republica Islamică Iran şi folosit ca momeală pentru a-i atrage şi pe alţii, strategie perfectă pentru a slăbi Grupul. Imediat ce a fost eliberat din închisoare, Dariush a ajutat la înfiinţarea unei organizaţii de binefacere sprijinite de stat pentru salvarea recruţilor MEK şi readucerea lor alături de familii.

După ce familiile părăsesc biroul, Dariush încuie şi pleacă acasă. Se întâlneşte cu mama lui la Yekta, pe Vali Asr, o cafenea unde ea bea milkshake-uri şi mânca hamburgeri în tinereţe. Cafeneaua e aproape neschimbată: aceeaşi firmă galbenă şi interior de anii ’70. După eliberarea lui Dariush, ea a venit cu avionul la Teheran şi el a convins-o să rămână.

Arezou l-a considerat trădător, ca şi restul Grupului. Dariush a încercat să ia legătura cu ea, s-o convingă să-i părăsească, dar ea nu a mai vorbit cu el niciodată.