Françoise Sagan, Aimez-vous Brahms...

Copyright © Éditions Julliard, Paris, 1959, 2008

All rights reserved

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7038-3

ISBN PDF: 978-973-46-7039-0

ISBN print: 978-973-46-5017-0

Coperta: Carmen Parii

Foto copertă : © Entertainment Pictures/Northfoto

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

FRANÇOISE SAGAN (1935-2004), pe numele adevărat Françoise Quoirez, s-a născut în Franţa, la Cajarc, într-o familie burgheză înstărită. Şi-a făcut debutul ca scriitoare la doar 19 ani, cu romanul Bonjour tristesse (1954), distins cu Prix des Critiques. Supranumită „domnişoara Chanel a literaturii” sau „şarmantul monstruleţ”, a dus o viaţă tumultuoasă, îmbătată de succes, răsfăţîndu-se cu bani, maşini, jocuri de noroc, droguri şi alcool, fapt pentru care a fost considerată copilul teribil al scenei culturale franceze din anii ’50-’60. A publicat numeroase romane, volume de povestiri, piese de teatru, scenarii şi scrieri autobiografice, dintre care amintim: Un certain sourire (1956), Dans un mois, dans un an (1957), Toxiques (1964), La Chamade (1965), Des bleus à l’âme (1972), Musiques de scènes (1981), Avec mon meilleur souvenir (1984), De guerre lasse (1985) şi Sarah Bernhardt: Le rire incassable (1987). În 1985 a fost recompensată cu Prix Littéraire Prince Pierre pentru întreaga operă.

Lui Guy

I

Paule îşi contempla chipul în oglindă şi cerceta în amănunt semnele pe care le lăsaseră cei treizeci şi nouă de ani, unul câte unul, însă deloc cu panica şi duritatea obişnuite în astfel de cazuri, ci cu o linişte aproape nepăsătoare. Ca şi cum pielea călduţă pe care o întindea uneori cu două degete ca să pună în evidenţă vreun rid, ca să dea la iveală vreo umbră ar fi fost a altcuiva, a unei Paule preocupate cu ardoare de propria frumuseţe şi care trecea cu dificultate de la statutul de tânără femeie la acela de femeie încă tânără: o femeie în care cu greu se recunoştea. Se aşezase în faţa oglinzii ca să-şi omoare timpul şi – gândul a făcut-o să zâmbească – descoperea că tocmai acesta o ucidea puţin câte puţin, încetişor, alterând o înfăţişare pentru care ştia că fusese iubită. Roger trebuia să vină la ora nouă; era şapte; avea tot timpul. Să se întindă pe pat, cu ochii închişi, să nu se gândească la nimic. Să se destindă. Să se relaxeze. Dar la ce lucru atât de pasionant, de obositor se gândea ea ziua ca să trebuiască să se odihnească seara? Şi nonşalanţa asta îngrijorată care o purta dintr-o cameră în alta, de la o fereastră la alta, o recunoştea prea bine. Era cea din copilăria ei, din zilele ploioase.

A intrat în baie, s-a aplecat să atingă apa din cadă, iar gestul i-a amintit deodată un altul… De acum aproape cincisprezece ani. Era cu Marc, îşi petreceau vacanţa împreună pentru al doilea an şi ea simţea deja că relaţia lor nu va putea dura. Se aflau în barca lui Marc, pânza tremura în vânt ca o inimă nesigură, ea avea douăzeci şi cinci de ani. Şi deodată se simţise cuprinsă de fericire, acceptându-şi întreaga viaţă, acceptând lumea, înţelegând dintr-o străfulgerare că totul era bine. Şi, ca să-şi ascundă chipul, se aplecase peste bord, încercând să-şi înmoaie degetele în apa mişcătoare. Mica barcă se oprise; Marc îi aruncase una dintre privirile acelea inexpresive la care se pricepea atât de bine şi, în ea, ironia luase dintr-odată locul fericirii. Bineînţeles că mai fusese fericită apoi, cu sau prin alţii, dar niciodată atât de total, de incomparabil. Şi, în cele din urmă, era o amintire care semăna cu aceea a unei promisiuni încălcate.

* * *

Roger urma să vină, ea avea să-i explice, să încerce să-i explice. El avea să spună „da, sigur“ cu genul acela de satisfacţie pe care o încerca de fiecare dată când descoperea înşelăciunile vieţii, cu un real entuziasm de a comenta absurditatea existenţei, încăpăţânarea lor de a o prelungi. Însă toate acestea erau compensate la el de o nestăvilită vitalitate, de pofte crunte şi, în fond, de o mare mulţumire de a fi care nu înceta decât odată cu somnul. Aşa că adormea de îndată, cu mâna pe inimă, la fel de atent la viaţa lui ca şi atunci când era treaz. Nu, nu o să-i poată explica lui Roger că era istovită, că se săturase de libertatea stabilită între ei ca o lege, libertate de care doar el profita şi care pentru ea nu însemna decât singurătate; nu o să-i poată spune că se simţea uneori ca una dintre acele femeiuşti aprige şi posesive pe care el le dispreţuia. Brusc, apartamentul ei pustiu i s-a părut groaznic şi inutil.

La ora nouă, Roger a sunat şi, când i-a deschis, văzându-l cum zâmbea, cu statura lui masivă, în faţa uşii, ea şi-a zis încă o dată, cu resemnare, că el era alesul şi că îl iubea. El a îmbrăţişat-o:

— Ce frumos eşti îmbrăcată… Mi-era dor de tine. Eşti singură?

— Da. Intră.

„Eşti singură…?“ Ce-ar fi făcut dacă ea i-ar fi răspuns: „Nu, pici prost!“. Dar în şase ani Paule nu-i spusese aşa ceva niciodată. Nu uita s-o întrebe dacă o deranjează, să se scuze uneori, cu o făţărnicie pe care i-o reproşa mai mult decât nestatornicia. (Chiar nu putea admite că Paule ar fi putut fi singură şi nefericită din cauza lui.) I-a zâmbit. Roger a deschis o sticlă, a umplut două pahare şi s-a aşezat.

— Vino lângă mine, Paule. Unde vrei să mergem să mâncăm?

S-a aşezat alături. Şi el părea obosit. Roger i-a luat mâna, i-a strâns-o.

— Mă învârt numai printre complicaţii, a zis el. Afacerile sunt stupide, oamenii proşti şi slabi cum nici nu gândeşti. Ah, ştii, să trăieşti la ţară…

Ea a început să râdă:

— Ţi-ar lipsi quai de Bercy, şi antrepozitele, şi camioanele tale. Şi nopţile lungi la Paris…

Ultima propoziţie l-a făcut să zâmbească, s-a tras înapoi şi s-a lăsat să cadă pe spate, pe divan. Ea nu s-a întors. Îi privea mâna care rămăsese peste a ei, o mână mare, desfăcută. Îl ştia pe de-a-ntregul, părul lui des ce începea mai din josul frunţii, expresia exactă a ochilor lui albaştri, întru câtva bulbucaţi, cuta din dreptul gurii. Îl ştia pe dinafară.

— Apropo, a zis el, că veni vorba de nopţile mele nebune, am fost luat de poliţie seara trecută, ca un puşti. Mă bătusem cu un tip. Eu, om trecut de patruzeci de ani… La comisariat… îţi dai seama…

— De ce te-ai bătut?

— Nu-mi mai amintesc. Dar arăta rău.

S-a ridicat dintr-un salt, ca şi cum amintirea acelei demonstraţii fizice l-ar fi trezit la viaţă.

— Ştiu unde să mergem, a zis el. La Piemontias. Apoi ne ducem să dansăm. Dacă eşti de acord să consideri că eu dansez.

— Tu te plimbi, a zis Paule. Nu dansezi.

— Nu toată lumea e de aceeaşi părere.

— Dacă vorbeşti despre nefericitele pe care le cucereşti, a zis Paule, e altceva.

Au izbucnit în râs. Micile aventuri ale lui Roger erau pentru ei un excelent subiect de glume. Înainte să pună mâna pe balustradă, Paule s-a sprijinit o clipă de perete. Îi lipsea curajul.

În maşina lui Roger, a dat drumul la radio cu un gest distrat. Pentru o clipă, în lumina slabă de la bordul maşinii, şi-a întrezărit propria mână, cu degete lungi şi îngrijite. Venele îi ieşeau în evidenţă prin piele, începeau să urce de-a lungul degetelor, se împleteau într-un desen dezordonat. „Aşa cum e şi viaţa mea“, şi-a zis ea, apoi s-a gândit că imaginea asta era falsă. Avea o meserie care îi plăcea, un trecut fără regrete, prieteni buni. Şi o legătură durabilă. S-a întors către Roger.

— De câte ori am făcut gestul ăsta: să deschid radioul în maşina ta, înainte să mergem să cinăm?

— Nu ştiu.

El i-a aruncat o privire piezişă. În ciuda timpului şi certitudinii pe care Roger o avea în privinţa iubirii ei pentru el, rămânea totuşi uluitor de sensibil la stările ei, mereu la pândă. Ca la început… Paule şi-a înăbuşit un „Îţi aminteşti?“ şi a hotărât ca în seara aceea să nu se lase pradă propriului sentimentalism.

— Ţi se pare învechit?

— Nu. Eu mă simt uneori puţin învechită.

El a întins mâna către ea şi Paule strâns-o între ale sale. Roger conducea cu viteză, străzile cunoscute se perindau în grabă pe lângă maşină. Parisul lucea sub o ploaie de toamnă. El a început să râdă.

— Mă întreb de ce conduc atât de repede. Mi-e teamă ca nu cumva să fac astfel pe tinerelul.

Ea nu i-a răspuns. De când îl cunoştea, făcea întruna pe tinerelul, era „tinerelul“. Doar de puţină vreme i-o mărturisea, iar ei tocmai de mărturisirea asta îi era teamă. Îi era din ce în ce mai teamă de rolul de confidentă, în care se lăsa să alunece datorită puterii de înţelegere şi tandreţei. Roger era viaţa ei, însă el uita asta şi ea îl ajuta să uite cu o pudoare întru totul onorabilă.

Au mâncat liniştiţi, vorbind despre problemele comune tuturor antreprizelor de transport ca aceea a lui Roger, apoi ea i-a povestit două-trei întâmplări amuzante despre magazinele pe care le decora. O clientă a lui Fath¹ voia neapărat ca Paule să se ocupe de apartamentul ei. O americancă destul de bogată.

— Van den Besh? a întrebat Roger. Îmi spune ceva. A, da…

Ea a ridicat din sprâncene. El avea acea expresie radioasă pe care i-o dădea un anumit fel de amintiri.

— O cunoşteam pe vremuri. Înainte de război, cred. Era nelipsită de la Florence.

— De atunci s-a măritat, a divorţat etc.

— Da, da, a zis el visător, se numea…

O enerva. I-a venit dintr-odată să-i înfigă furculiţa în palmă.

— Prenumele ei mi-e indiferent, a zis ea. Cred că are destui bani, dar e total lipsită de gust. Exact ce-mi trebuie ca să-mi pot câştiga traiul.

— Ce vârstă are acum?

— Spre şaizeci, a zis ea rece şi, văzând expresia de pe chipul lui Roger, a izbucnit în râs.

El s-a aplecat peste masă şi şi-a aţintit ochii asupra ei.

— Eşti într-adevăr îngrozitoare. Faci totul ca să mă deprimi. Şi totuşi te iubesc, deşi n-ar trebui.

Îi plăcea să facă pe victima. Ea a oftat.

— Orice-ar fi, mă duc acolo mâine. Avenue Kléber. Nevoia mea de bani devine îngrijorătoare. Ca şi în cazul tău, a adăugat ea repede, cum el ridica mâna în semn de protest.

— Să vorbim despre altceva, a zis el. Hai să dansăm puţin.

În barul de noapte, s-au aşezat la o măsuţă departe de ringul de dans şi s-au uitat, fără să scoată un cuvânt, cum defilau siluetele pe lângă ei. Ea îşi ţinea mâna peste a lui, se simţea în perfectă siguranţă, perfect obişnuită cu el. N-ar fi putut face niciodată efortul să cunoască pe altcineva şi îşi găsea în certitudinea asta o fericire tristă. Au dansat. O ţinea strâns, străbătând ringul de la un capăt la altul, fără nici un fel de ritm, şi părând extrem de mulţumit de el însuşi. Ea era foarte fericită.

Mai târziu, când s-au întors cu maşina, Roger a coborât şi a îmbrăţişat-o în faţa uşii.

— Te las să dormi. Pe mâine, draga mea.

A sărutat-o uşor şi a plecat. Ea i-a făcut cu mâna. O lăsa să doarmă din ce în ce mai mult. Apartamentul ei era pustiu şi şi-a aranjat lucrurile meticulos, înainte să se bage în pat, cu ochii în lacrimi. Era singură şi în noaptea asta, iar viaţa ei viitoare i-a apărut ca un lung şir de nopţi solitare, în cearşafuri niciodată mototolite, într-o linişte sumbră ca aceea a unei boli lungi. În pat, a întins instinctiv braţul, ca şi cum ar fi putut atinge un trup cald lângă ea, respira încet ca pentru a proteja somnul cuiva. Un bărbat sau un copil. Nu conta cine, cineva care să aibă nevoie de ea, de căldura ei, ca să doarmă şi să se trezească. Dar nimeni nu avea cu adevărat nevoie de ea. Roger, poate, din când în când… Însă nu cu adevărat. Nu în felul acela, nicidecum pasional, ci doar fiziologic, aşa cum simţise uneori. Îşi cerceta încet, amar singurătatea.

* * *

Roger şi-a lăsat maşina în faţa casei şi a mers pe jos ceva vreme. Respira adânc şi, pe nesimţite, făcea paşi din ce în ce mai mari. Se simţea bine. Se simţea bine de fiecare dată când o vedea pe Paule, n-o iubea decât pe ea. Dar în seara asta, la despărţire, îi simţise tristeţea şi nu ştiuse ce să-i spună. Ea îi cerea ceva confuz, îşi dădea seama, ceva ce nu putea să-i dea, ce nu putuse niciodată să dea cuiva. Probabil că ar fi trebuit să rămână şi să facă dragoste cu ea, era totuşi cel mai bun mod de a linişti o femeie. Dar avea chef să meargă, să bată străzile, să hoinărească. Avea chef să-şi audă paşii pe trotuar, să vegheze oraşul ăsta pe care-l cunoştea atât de bine şi, poate, să profite de vreo ocazie nocturnă. S-a îndreptat spre luminile din capătul cheiului.

1. Jacques Fath (1912-1954) – celebru designer francez, considerat una dintre influenţele majore în haute couture după al Doilea Război Mondial, alături de Balenciaga, Christian Dior sau Pierre Balmain (n.t.).