Orlando Figes, Natasha’s Dance: A Cultural History of Russia

Copyright © Orlando Figes 2002

All rights reserved

© 2018 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-2928-2

ISBN PDF: 978-973-46-2929-9

ISBN print: 978-973-46-7009-3

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: Artist necunoscut, Dineu în cinstea guvernatorului general al Moscovei, prinţul Dmitri Goliţîn (cca 1830)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ORLANDO FIGES este profesor de istorie la Colegiul Birkbeck, Universitatea din Londra. Este autorul a numeroase cărţi despre istoria Rusiei, cum ar fi: The Whisperers: Private Life in Stalin’s Russia (2008), Crimea: The Last Crusade (2010) şi Just Send Me Word: A True Story of Love and Survival in the Gulag (2012). De acelaşi autor, la Editura Polirom a apărut Revoluţia Rusă, 1891-1924. Tragedia unui popor (2016).

Benjamin Paterssen, Vue de la grande parade au Palais de L’Empereur Alexandre 1er à St Petersburg, cca 1803

1

Într-o dimineaţă ceţoasă din primăvara anului 1703, doisprezece călăreţi ruşi au traversat zona mlăştinoasă mohorâtă şi stearpă unde râul Neva se varsă în Marea Baltică. Căutau un loc unde să construiască un fort împotriva suedezilor, pe atunci aflaţi în război cu Rusia şi stăpâni ai acestor mlaştini abandonate de mult. Râul lat şi şerpuit ce curgea spre mare era plin de speranţe şi promisiuni pentru ţarul unei Rusii înconjurate de uscat, aflat în fruntea trupelor sale de recunoaştere. Când s-au apropiat de coastă, ţarul a descălecat. A tăiat cu baioneta două fâşii de turbă şi le-a aşezat în cruce pe solul mlăştinos. Apoi Petru a spus: „Aici va fi un oraş”¹.

Nu multe locuri ar fi putut fi mai puţin potrivite pentru metropola celui mai mare stat din Europa. Reţeaua de insuliţe din delta mlăştinoasă a Nevei era năpădită de copaci. Învăluit de o ceaţă deasă datorată zăpezii care se topea primăvara şi bătut de vânturi care făceau adesea ca apele să invadeze uscatul, nu era un loc pentru o aşezare omenească, încât până şi puţinii pescari care se aventurau acolo vara nu rămâneau prea multă vreme. Singurii săi rezidenţi erau lupii şi urşii². Cu o mie de ani în urmă, zona se afla sub ape. Exista un canal de la Marea Baltică la Lacul Ladoga, cu insule unde astăzi se găsesc înălţimile Pulkovo şi Pargolovo. Chiar şi în timpul ţarinei Ecaterina cea Mare, la sfârşitul secolului al XVIII-lea, Ţarskoe Selo, unde şi-a construit Palatul de Vară pe dealurile din Pulkovo, era cunoscut încă de localnici drept Sarskoe Selo. Denumirea provenea din cuvântul finlandez saari, „insulă”.

Când soldaţii lui Petru au săpat în pământ, au găsit apă la o adâncime de circa un metru. Insula nordică, unde uscatul era puţin mai înalt, era singurul loc unde se puteau aşeza temelii solide. În patru luni de activitate intensă, în care cel puţin jumătate din forţa de muncă a murit, 20.000 de recruţi au construit Fortăreaţa Petru şi Pavel, săpând cu mâinile goale, târând buşteni şi pietre sau cărându-le cu spatele şi mutând pământul în pulpanele hainelor³. Scara şi ritmul construcţiei erau impresionante. În decurs de câţiva ani estuarul a devenit un şantier febril şi, odată ce Rusia a obţinut controlul asupra coastei graţie victoriilor în faţa Suediei din 1709-1710, oraşul a început să capete formă de la o zi la alta. Un sfert de milion de şerbi şi soldaţi tocmai din Caucaz şi din Siberia au muncit necontenit să defrişeze păduri, să sape canale, să construiască drumuri şi să ridice palate⁴. Tâmplarii şi zidarii (cărora li se interzisese prin decret să lucreze altundeva) au invadat noua capitală. Cărăuşii, spărgătorii de gheaţă, cei care transportau materiale cu săniile, barcagiii şi muncitorii au venit căutând de muncă, dormind în cocioabele din lemn care se înmulţeau pe fiecare loc gol. La început, totul s-a făcut de mântuială, cu unelte manuale primitive: topoarele predominau în detrimentul ferăstraielor, iar din trunchiuri de copac cu tot cu scoarţă se făceau căruţuri simple cu roţi minuscule din lemn de mesteacăn. Cererea de materiale din piatră era atât de mare, încât fiecare vas şi vehicul care soseau în oraş erau obligate să aducă o anumită cantitate de piatră. Însă curând au apărut industrii noi, ce fabricau cărămizi, sticlă, mică şi prelată, în vreme ce şantierele navale sporeau în mod constant traficul deja aglomerat pe canalele navigabile ale oraşului, cu corăbii şi barje încărcate cu piatră, şi milioane de buşteni erau transportaţi pe râu an de an.

Aidoma oraşului fermecat dintr-un basm rusesc, Sankt-Petersburgul s-a dezvoltat atât de repede şi totul în oraş era atât de strălucitor şi de nou, încât a devenit curând un loc învăluit în mit. Când Petru a declarat: „Aici va fi un oraş”, cuvintele sale au reluat porunca divină: „Să se facă lumină!”. Iar când a rostit aceste cuvinte, spune legenda, un vultur a coborât în zbor pe deasupra capului său şi s-a aşezat în vârful a doi mesteceni ale căror crengi se împleteau, formând o arcadă. Panegiriştii din secolul al XVIII-lea l-au ridicat pe Petru la statutul de zeu: era Titan, Neptun şi Marte laolaltă. Comparau „Petropolisul” cu Roma antică. Era o legătură pe care o făcuse şi Petru adoptând titlul de „Imperator” şi gravându-şi propria imagine pe noua monedă de o rublă, cu o cunună de lauri şi armură, după modelul lui Cezar. Celebrele versuri de început ale poemului epic al lui Puşkin Călăreţul de aramă (1833) (pe care fiecare elev rus îl ştie pe de rost) au cristalizat mitul creării Petersburgului de către un om providenţial:

Pe ţărmul apelor deşarte,

El, plin de gânduri mari stătea

Privind în zări, privind departe…⁵

Graţie versurilor lui Puşkin, legenda a intrat în folclor. Oraşul care a primit numele sfântului protector al lui Petru, nume care a fost schimbat de trei ori de atunci din raţiuni politice, este şi astăzi numit simplu „Peter” de către locuitorii săi*1.

În imaginaţia populară, apariţia miraculoasă a oraşului din mare i-a conferit un statut legendar de la bun început. Ruşii spuneau că Petru îşi construise oraşul în cer, iar apoi l-a coborât pe pământ, ca pe un model uriaş. Era singura modalitate prin care puteau explica întemeierea unui oraş construit pe nisip. Ideea unei capitale fără fundaţii în sol a constituit baza mitului Sankt-Petersburgului care a inspirat atât de multe opere de artă şi literare ruseşti. În această mitologie, Sankt-Petersburgul era un oraş ireal, un tărâm supranatural de închipuiri şi năluci, un ţinut bizar al apocalipsei. Găzduia figurile singuratice şi bântuite care populează Povestirile din Petersburg (1835) ale lui Gogol; fanteziştii şi ucigaşii de felul lui Raskolnikov din romanul lui Dostoievski Crimă şi pedeapsă (1866). Viziunea unui potop atotdistrugător a devenit o temă constantă în poveştile apocaliptice ale oraşului, de la Călăreţul de aramă al lui Puşkin la Petersburgul lui Belîi (1913-1914). Dar acea profeţie se baza pe fapte, căci oraşul fusese construit deasupra solului. Fuseseră turnate cantităţi enorme de pietriş pentru a ridica străzile deasupra nivelului apei. Din pricina inundaţiilor frecvente din primii ani, a fost nevoie de reparaţii şi consolidări care le-au ridicat şi mai mult. În 1754, când au început lucrările la actualul Palat de Iarnă, al patrulea din acel loc, solul în care au fost turnate fundaţiile era la o înălţime cu trei metri mai mare decât cu cincizeci de ani mai devreme.

Oraş construit pe apă cu piatră importată, Petersburgul sfida legile firii. Granitul celebru de pe malurile râului provenea din Finlanda şi Karelia; marmura palatelor sale era din Italia, din Urali şi din Orientul Mijlociu; din Suedia s-au adus gabro şi porfir; de la Lacul Onega, dolerit şi ardezie; gresie din Polonia şi Germania; travertin din Italia; şi ţiglă din Ţările de Jos şi Lübeck. Doar calcarul a fost exploatat local⁶. Transportarea acestor cantităţi uriaşe de piatră a fost depăşită doar de construcţia piramidelor. Bucata enormă de granit pentru piedestalul statuii ecvestre a lui Petru cel Mare realizate de Falconet era înaltă de doisprezece metri şi avea o circumferinţă de aproape treizeci de metri. Întrucât cântărea aproximativ 660.000 de kilograme, a fost nevoie de o mie de oameni şi de mai bine de optsprezece luni pentru a fi transportată, mai întâi cu o serie de trolii şi apoi cu o barjă special construită, pe o distanţă de treisprezece kilometri, din poiana unde fusese găsită până în capitală⁷. Călăreţul de aramă al lui Puşkin a transformat monumentul inert într-o emblemă a destinului Rusiei. Cele treizeci şi şase de coloane imense din granit ale Catedralei Sfântul Isaac au fost scoase din pământ cu barosul şi cu dalta şi apoi cărate cu mâna, pe o distanţă de mai bine de treizeci de kilometri, până la barjele din Golful Finic, de unde au fost trimise la Sankt-Petersburg şi montate cu ajutorul unor macarale uriaşe din lemn⁸. Cele mai grele bucăţi de stâncă au fost duse în golf în timpul iernii, când zăpada uşura deplasarea lor, deşi asta însemna că trebuiau să aştepte dezgheţul din primăvară ca să poată fi transportate în capitală. Dar chiar şi atunci era nevoie de o armată de câteva mii de oameni cu sănii trase de câte 200 de cai⁹.

Petersburgul nu a crescut la fel ca alte oraşe. Nici comerţul şi nici geopolitica nu-i pot explica dezvoltarea. A fost construit mai curând ca o operă de artă. După cum spunea scriitoarea franceză Madame de Staël în cursul vizitei sale în oraş din 1812, „aici totul a fost creat pentru percepţia vizuală”. Uneori părea că oraşul e organizat ca o uriaşă mise-en-scène – clădirile şi locuitorii săi servind drept recuzită teatrală. Europenii care vizitau Sankt-Petersburgul, obişnuiţi cu acel mélange de stiluri arhitectonice din propriile oraşe, erau îndeosebi frapaţi de frumuseţea stranie şi nefirească a ansamblurilor lui, pe care le vedeau adesea ca pe nişte elemente de decor teatral. „Am fost uimit la fiecare pas de combinaţia de arhitectură şi decor de scenă”, scria marchizul de Custine, autor al mai multor cărţi de călătorie, în anii 1830. „Petru cel Mare şi urmaşii săi îşi priveau capitala ca pe un teatru.”¹⁰ Într-un fel, Sankt-Petersburgul era doar o versiune mai impozantă a producţiei de mai târziu, „satele lui Potemkin”: structuri clasice din carton ridicate peste noapte de-a lungul Niprului pentru a o încânta pe Ecaterina cea Mare atunci când naviga pe lângă ele.

Petersburgul a fost proiectat ca o compoziţie de elemente naturale – apă, piatră şi cer. Această concepţie s-a reflectat în panoramele oraşului din secolul al XVIII-lea, care s-au străduit să evidenţieze armonia artistică a tuturor acestor elemente¹¹. Dat fiind că iubise dintotdeauna marea, Petru a fost atras de râul Neva, întins şi repede, şi de cerul liber ca fundal pentru tabloul său. Amsterdamul (pe care îl vizitase) şi Veneţia (pe care o cunoştea doar din cărţi şi din tablouri) au fost primele surse de inspiraţie pentru dispunerea canalelor şi cheiurilor presărate cu palate. Dar Petru era eclectic în gusturile sale arhitectonice şi a împrumutat ce i-a plăcut de la capitalele Europei. Stilul baroc clasic auster al bisericilor din Petersburg, care le diferenţia de cupolele sub formă de ceapă, viu colorate ale Moscovei, era un amestec între Catedrala Saint Paul din Londra, San Pietro din Roma şi bisericile cu o singură turlă din Riga, în Letonia de azi. Din călătoriile sale în Europa anilor 1690 Petru a adus arhitecţi şi ingineri, meşteşugari şi artişti, designeri de mobilă şi peisagişti*2. Scoţieni, germani, francezi, italieni – cu toţii s-au stabilit în număr mare la Sankt-Petersburg în secolul al XVIII-lea. Nici o cheltuială nu era prea mare pentru „paradisul” lui Petru. Chiar şi în toiul războiului cu Suedia din anii 1710 el a analizat în permanenţă detaliile planurilor. Pentru ca Grădinile de Vară să fie „mai frumoase decât Versaillesul”, a comandat bujori şi plante citrice din Persia, peşti ornamentali din Orientul Mijlociu, ba chiar şi păsări cântătoare din India, deşi puţine au supravieţuit gerului rusesc¹². Petru a emis decrete ca palatele să aibă faţade regulate, în conformitate cu proiectele aprobate de el, acoperişuri uniforme şi balustrade prestabilite din fier la balcoanele şi zidurile de pe „partea cu cheiurile”. Pentru a înfrumuseţa oraşul, Petru i-a reconstruit până şi abatorul în stil rococo¹³.

1. Transportarea uriaşei bucăţi de granit pentru piedestalul Călăreţului de aramă.
Gravură după un desen de A.P. Davîdov, 1782

„Domneşte în această capitală un fel de arhitectură nelegitimă, mârşavă”, scria contele Algarotti la jumătatea secolului al XVIII-lea. „Fură de la italieni, de la francezi şi de la olandezi.”¹⁴ Până în secolul al XIX-lea, Petersburgul era din ce în ce mai des văzut ca o copie artificială a stilului occidental. Aleksandr Herzen, scriitorul şi filosoful din secolul al XIX-lea, spunea că Petersburgul „diferă de toate celelalte oraşe europene prin faptul că e la fel ca toate”¹⁵. Cu toate acestea, în ciuda împrumuturilor sale evidente, oraşul avea propriul caracter distinctiv, un produs al aşezării sale într-un loc deschis, între mare şi cer, al grandorii proporţiilor şi al unităţii ansamblurilor sale arhitectonice, care confereau oraşului o armonie artistică unică. Artistul Alexandre Benois, o figură influentă din cercul lui Diaghilev care a făcut un cult pentru Sankt-Petersburgul secolului al XVIII-lea, a surprins această concepţie a armoniei. „Dacă e frumos”, scria el în 1902, „e frumos în ansamblu sau mai curând pe porţiuni mari”¹⁶. În vreme ce oraşele europene mai vechi fuseseră construite de-a lungul mai multor secole, fiind, în cel mai bun caz, colecţii de clădiri frumoase în diverse stiluri, Petersburgul a fost construit în cincizeci de ani, pe baza unui set unitar de principii. În plus, aceste principii nu s-au bucurat nicăieri altundeva de atât de mult spaţiu. Arhitecţii din Amsterdam şi Roma aveau foarte puţin loc la dispoziţie unde să-şi ridice clădirile. Dar la Petersburg şi-au putut extinde idealurile clasice. Linia dreaptă şi pătratul au putut respira în panorame vaste. Dat fiind că apa era pretutindeni, arhitecţii au putut construi palate oriunde, folosindu-se de reflexiile lor în râuri şi canale pentru a le echilibra proporţiile, producând un efect fără îndoială frumos şi grandios. Apa mai atenua stilul baroc masiv şi crea senzaţia că edificiile de pe malurile ei se mişcă. Palatul de Iarnă este cel mai bun exemplu. În ciuda dimensiunilor sale uimitoare (1.050 de încăperi, 1.886 de uşi, 1.945 de ferestre, 117 rânduri de scări), pare că pluteşte pe cheiul râului; ritmul sincopat al coloanelor albe de-a lungul faţadei sale albastre dă o senzaţie de mişcare, întrucât reflectă cursul Nevei.

Cheia acestei unităţi arhitectonice a fost planificarea oraşului ca o serie de ansambluri legate printr-o reţea armonioasă de bulevarde şi pieţe, canale şi parcuri, plasate pe fundalul râului şi al cerului. Primul plan adevărat datează de la stabilirea unei Comisii pentru Dezvoltarea Sistematică a Sankt-Petersburgului în 1737, la doisprezece ani după moartea lui Petru. La baza lui stătea ideea că oraşul avea să aibă în centru Amiralitatea şi să se extindă de acolo în trei direcţii, la fel cum luase naştere Roma pornind din Piazza del Popolo. Turla aurie a Amiralităţii a devenit astfel centrul simbolic şi topografic al oraşului, vizibilă din capătul celor trei mari bulevarde (Nevski, Gorohovaia şi Voznesenski) care converg spre ea. Din anii 1760, odată cu stabilirea unei Comisii pentru Construcţia Clădirilor din Sankt-Petersburg, planificarea oraşului ca o serie de ansambluri a devenit mai pronunţată. Au fost impuse reguli stricte cu privire la utilizarea pietrei şi la crearea unor faţade uniforme pentru palatele construite pe modernul Nevski Prospekt, reguli care au susţinut concepţia artistică a bulevardului ca linie dreaptă continuă care se întinde cât vezi cu ochii. Aceasta s-a reflectat în panoramele armonioase ale artistului M.I. Mahaev comandate de împărăteasa Elisabeta pentru a marca cea de-a cincizecea aniversare a întemeierii oraşului în 1753. Însă armonia vizuală nu era singurul scop al acestei organizări: planificarea zonală a capitalei era şi o formă de rânduire socială. Zonele rezidenţiale aristocratice din jurul Palatului de Iarnă şi al Grădinilor de Vară erau demarcate clar, printr-o serie de canale şi bulevarde, de zona funcţionarilor şi comercianţilor din apropiere de Piaţa Sennaia (Petersburgul lui Dostoievski) sau de suburbiile şi mai îndepărtate ale muncitorilor. Podurile peste Neva, după cum ştiu cei care au văzut filmul lui Eisenstein Octombrie (1928), puteau fi ridicate pentru a împiedica accesul muncitorilor în zonele centrale.

Sankt-Petersburgul era mai mult decât un oraş. Era un proiect vast, aproape utopic, de inginerie culturală în vederea transformării rusului într-un om european. În Însemnări din subterană (1864), Dostoievski îl numea „cel mai abstract şi premeditat oraş de pe globul pământesc”¹⁷. Fiecare aspect al culturii lui Petru era o negare a Moscovei „medievale” (din secolul al XVII-lea). Potrivit concepţiei lui Petru, să devii cetăţean al Petersburgului însemna să laşi în urmă obiceiurile „întunecate” şi „înapoiate” ale trecutului rus la Moscova şi să păşeşti, ca rus european, în lumea occidentală modernă a progresului şi iluminismului.

Ţaratul Moscovei era o civilizaţie religioasă. Îşi avea rădăcinile în tradiţiile spirituale ale Bisericii Răsăritene, cristalizate în timpul Imperiului Bizantin. În unele privinţe semăna cu cultura medievală a Europei Centrale, cu care se înrudea prin religie, limbă, cutume şi multe altele. Dar din punct de vedere istoric şi cultural rămânea izolat de Europa. Teritoriile sale vestice nu erau decât o fărâmă din continentul european: regiunea baltică a fost ocupată de Imperiul Rus abia în anii 1720, iar vestul Ucrainei şi cea mai mare parte din Polonia abia la sfârşitul secolului al XVIII-lea. Spre deosebire de Europa Centrală, Ţaratul Moscovei era puţin expus influenţei Renaşterii sau a Reformei. Nu a participat la descoperirile maritime sau la revoluţiile ştiinţifice de la începutul epocii moderne. Nu avea oraşe mari în sens european, curţi princiare sau episcopale care să patroneze artele, nu avea târgoveţi sau o burghezie adevărată şi nici universităţi sau şcoli publice în afara academiilor mănăstireşti.

Dominaţia Bisericii a stânjenit dezvoltarea în Ţaratul Moscovei a formelor artistice laice care se conturaseră în Europa odată cu Renaşterea. În schimb, în centrul vieţii religioase a Ţaratului Moscovit se afla icoana. Era deopotrivă un artefact al ritualului zilnic şi o operă de artă. Icoane se găseau pretutindeni – nu numai în case şi în biserici, ci şi în magazine, birouri sau în altarele de la marginea drumului. Nu exista aproape nimic care să asocieze icoana cu tradiţia europeană a picturii laice care-şi avea originile în Renaştere. E adevărat, la sfârşitul secolului al XVII-lea pictorii ruşi de icoane, precum Simon Uşakov, începuseră să abandoneze stilul bizantin auster al picturii medievale de icoane în favoarea tehnicilor clasice şi a senzualităţii stilului baroc occidental. Cu toate acestea, vizitatorii din Europa erau invariabil şocaţi de primitivismul artelor vizuale ale Rusiei. „Terne şi urâte”, observa Samuel Collins, medic englez la curtea rusă, referindu-se la icoanele de la Kremlin din anii 1660; „dacă le-aţi vedea imaginile, aţi spune că sunt turtă dulce poleită”¹⁸. Primele portrete laice (parsunî) datează din anii 1650. Totuşi, încă păstrează stilul şters al icoanelor. Ţarul Aleksei, care a domnit între anii 1645 şi 1676, este primul conducător rus pentru care avem ceva ce aduce cât de cât cu un portret de încredere. Alte tipuri de pictură (natură moartă, peisaj, alegorie, de gen) au lipsit cu desăvârşire din repertoriul rus până în vremea lui Petru cel Mare – sau chiar mai târziu.

Şi dezvoltarea altor forme artistice laice a fost stânjenită de Biserica Rusă. Muzica instrumentală (spre deosebire de cântările religioase) era considerată un păcat şi era persecutată fără milă de autorităţile ecleziastice. Cu toate acestea, exista o bogată tradiţie populară a menestrelilor şi muzicienilor, sau skomorohi (ilustrată în Petruşka de Stravinski), care hoinăreau prin sate cu tamburine şi gusli (un tip de ţiteră), evitând trimişii Bisericii. Şi literatura era înăbuşită de Biserica omniprezentă. Nu existau buletine de ştiri tipărite sau jurnale, piese de teatru sau poezii tipărite, dar exista o industrie înfloritoare a poveştilor şi poemelor populare publicate sub forma unor imprimate ilustrate (lubki), deoarece tehnicile ieftine de tipărire au devenit disponibile spre sfârşitul secolului al XVII-lea. Până în 1682, când a urcat Petru pe tron, doar trei cărţi nonreligioase fuseseră publicate de tipografia Moscovei de la înfiinţarea sa în anii 1560¹⁹.

Petru ura Ţaratul Moscovit. Îi dispreţuia cultura arhaică şi vederile înguste, teama superstiţioasă şi resentimentele faţă de Occident. Vânătorile de vrăjitoare erau des întâlnite, iar ereticii străini erau arşi în public în Piaţa Roşie – ultimul, un protestant, în 1689, când Petru avea 17 ani. În tinereţe, Petru a stat multă vreme în suburbia specială „germană” unde, sub presiunea Bisericii, erau siliţi să trăiască străinii din Moscova. Purta haine occidentale, îşi rădea barba şi, spre deosebire de ortodocşi, consuma carne în timpul postului. Tânărul ţar a străbătut Europa de Nord ca să înveţe el însuşi noile tehnologii de care urma să aibă nevoie Rusia pentru a se lansa ca putere militară continentală. În Olanda a fost constructor naval. La Londra a vizitat observatorul, arsenalul, Monetăria Regală şi Royal Society. La Königsberg a studiat artileria. A adunat din călătoriile sale ceea ce îi trebuia ca să transforme Rusia într-un stat european modern: o marină după modelul celei olandeze şi celei engleze; şcoli militare care le imitau pe cea suedeză şi pe cea prusacă; sisteme juridice împrumutate de la germani; şi un Tabel al Rangurilor (serviciul civil) adaptat de la danezi. A comandat scene de luptă şi portrete pentru a face cunoscut prestigiul statului său; şi a cumpărat sculpturi şi picturi decorative pentru palatele sale europene din Petersburg.

În noua capitală totul era menit să-i determine pe ruşi să adopte un stil de viaţă mai european. Petru le-a spus nobililor săi unde să trăiască, unde să-şi construiască locuinţele, cum să se deplaseze prin oraş, unde să stea în biserică, câţi servitori să aibă, cum să mănânce la banchete, cum să se îmbrace şi cum să se tundă, cum să se comporte la curte şi cum să poarte conversaţii în societatea aleasă. În capitala lui militărească nimic nu era lăsat la voia întâmplării. Aceste norme obsesive făceau ca Sankt-Petersburgul să pară un loc ostil şi opresiv. Aici îşi are rădăcinile mitul din secolul al XIX-lea al „oraşului ireal” – străin şi ameninţător pentru stilul de viaţă rus – care avea să joace un rol central în literatura şi arta rusă. „La Petersburg”, scria Benois, „există acelaşi spirit roman, un spirit dur şi categoric al ordinii, un spirit al vieţii perfecte din punct de vedere formal, insuportabil pentru neglijenţa rusă generală, dar, fără îndoială, nu lipsit de farmec”. Benois compara oraşul cu un „sergent cu un băţ” – avea „trăsăturile unei maşini” –, în vreme ce ruşii erau ca o „bătrână neîngrijită”²⁰. Imaginea din secolul al XIX-lea a oraşului imperial era definită de disciplina sa strictă. De Custine observa că Petersburgul semăna mai curând cu „statul-major general al unei armate decât cu capitala unei naţiuni”²¹. Iar Herzen spunea că uniformitatea lui îi amintea de o „cazarmă”²². Era un oraş de proporţii supraomeneşti, un oraş guvernat mai curând de simetria abstractă a formelor sale arhitectonice decât de vieţile locuitorilor săi. Într-adevăr, scopul acestor forme era să-i înregimenteze pe ruşi ca pe nişte soldaţi.

Cu toate acestea, vechea Rusie se întrezărea încă în spatele acestei lumi care se voia europeană. Bătuţi la cap de ţar să construiască faţade clasice, mulţi nobili îşi lăsau animalele să se plimbe în voie prin curţile palatelor lor din Petersburg, cum făceau şi în curţile de la Moscova, astfel încât Petru a fost nevoit să emită numeroase decrete prin care să interzică plimbările vacilor şi porcilor pe elegantele sale bulevarde europene²³. Dar până şi Nevski, cel mai european dintre bulevardele sale, a avut parte de un moment de cotitură „rusesc”. Conceput ca un „prospekt” formal, ce trebuia să unească în linie dreaptă Amiralitatea, la un capăt, şi mănăstirea Aleksandr Nevski, la trei kilometri depărtare, a fost construit de echipe separate care au pornit din cele două capete. Însă nu au reuşit să ţină linia dreaptă, iar în 1715, când a fost terminat, în locul în care se întâlniseră cele două echipe exista un cot evident²⁴.

2

Palatul Şeremetev de pe râul Fontanka este un simbol legendar al tradiţiei Petersburgului. Locuitorii oraşului îl numesc „Fontannîi Dom”. Poeta Anna Ahmatova, care a locuit cu intermitenţe într-o anexă între 1926 şi 1952, îl considera un spaţiu interior preţios unde trăia alături de spiritele marilor personalităţi artistice din trecut. Puşkin, Krîlov, Tiutcev şi Jukovski – cu toţii trecuseră pe acolo.

Nu am pretenţii speciale

Cât priveşte această casă ilustră,

Dar aproape întreaga-mi viaţă

Am trăit sub acoperişul vestit

Al Fontannîi Dom… Săracă

Am venit şi săracă voi pleca…²⁵

Istoria palatului este o reflectare miniaturală a planului lui Petru de a aduce cultura occidentală pe pământ rusesc. A fost construit pe o parcelă de teren mlăştinos acordat de ţar, în 1712, lui Boris Şeremetev, feldmareşalul armatei lui Petru în bătălia de la Poltava. La momentul respectiv terenul se afla la periferia Petersburgului, iar pădurile confereau palatului un aer rural. Petru le-a făcut mai multe asemenea daruri supuşilor care s-au făcut remarcaţi. Li s-a cerut să construiască palate în stil european cu faţade regulate pe latura dinspre râul Fontanka, ca parte a planului ţarului de a extinde Petersburgul. Legenda spune că terenul era viran în 1712. Dar Ahmatova credea că acolo fusese o fermă suedeză, deoarece descoperise stejari de dinaintea epocii lui Petru²⁶.

La începutul secolului al XVIII-lea familia Şeremetev era deja un clan cu tradiţie, extrem de înstărit, cu relaţii strânse la curte. Rude îndepărtate cu Romanovii, membrii familiei Şeremetev fuseseră recompensaţi cu întinderi uriaşe de pământ pentru loialitatea de care dăduseră dovadă în slujba casei conducătoare ca diplomaţi şi comandanţi militari. Boris Şeremetev a fost multă vreme aliatul lui Petru. În 1697 îl însoţise pe ţar în prima sa călătorie în Europa, unde a rămas în calitate de ambasador rus în Polonia, Italia şi Austria. Veteran al războaielor împotriva suedezilor, în 1705 a devenit primul conte al Rusiei (graf) – titlu pe care Petru l-a importat din Europa ca parte a campaniei sale de a occidentaliza aristocraţia rusă. Boris era ultimul dintre vechii boieri, înalta nobilime a Ţaratului Moscovit ale cărei avuţie şi putere se datorau bunăvoinţei ţarului (aceştia aproape că au dispărut până la sfârşitul domniei lui Petru, fiind înlocuiţi de cei proaspăt învestiţi cu titluri nobiliare). Rusia nu avea o nobilime în sens occidental – o clasă independentă de moşieri care să poată contrabalansa puterea ţarului. Începând cu secolul al XVI-lea, statul retrăsese drepturile cvasifeudale ale prinţilor locali şi îi transformase pe toţi nobilii (dvoriane) în supuşi ai curţii (dvor). Ţaratul Moscovei era conceput ca un stat patrimonial, deţinut de ţar ca fieful său personal, iar nobilii erau definiţi juridic drept „sclavii” ţarului*3. Pentru serviciile sale, nobilul primea pământ şi şerbi, dar nu ca proprietate alodială sau absolută, ca în Occident, şi doar cu condiţia să-l slujească pe ţar. Cea mai mică suspiciune de necredinţă putea duce la retrogradare şi la pierderea proprietăţilor.

Până în secolul al XVIII-lea Rusia nu avusese palate nobiliare. Majoritatea slujitorilor ţarului trăiau în case din lemn, nu cu mult mai mari decât colibele ţărăneşti, cu mobilă simplă şi vase din argilă sau din lemn. Potrivit lui Adam Olearius, trimisul ducelui de Holstein la Moscova în anii 1630, puţini nobili ruşi aveau saltele cu puf; în schimb, „dorm pe bănci acoperite cu perne, paie, rogojină sau haine; iarna dorm pe cuptoare plate… [întinşi] împreună cu servitorii lor… cu găinile şi porcii”²⁷. Nobilul îşi vizita rareori diversele proprietăţi. Trimis dintr-un loc în altul în vastul imperiu al ţarului, nu avea timp să se stabilească într-o singură localitate – şi nici nu era tentat să facă asta. Îşi considera proprietăţile doar o sursă de venit, care puteau fi vândute sau date rapid la schimb. Frumoasa moşie Iasnaia Poliana, de lângă Tula, de exemplu, a avut peste douăzeci de proprietari în secolul al XVII-lea şi la începutul secolului al XVIII-lea. A fost pierdută la jocuri de cărţi şi la beţii, vândută mai multor oameni în acelaşi timp, împrumutată şi supusă trocului, ipotecată şi reipotecată, până când, după ani de dispute juridice pentru tranşarea tuturor chestiunilor de proprietate, a fost cumpărată de familia Volkonski în anii 1760, iar în cele din urmă mama lui Tolstoi i-a lăsat-o romancierului²⁸. Din pricina acestor schimbări permanente, nobilii nu prea investeau în pământ, nu exista o tendinţă generală de a crea domenii sau de a ridica palate şi nimic din ceea ce se întâmpla în Europa de Vest încă din Evul Mediu: concentrarea graduală a unui domeniu familial într-o anumită zonă, cu transferul proprietăţii de la o generaţie la alta şi consolidarea relaţiilor în cadrul comunităţii.

2. Costume moscovite din secolul al XVII-lea. Gravură, 1669

În secolul al XVII-lea, progresul cultural al boierilor moscoviţi era cu mult în urma celui al nobililor europeni. Olearius îi considera „printre barbarii… [cu] păreri rudimentare despre ştiinţele naturale şi artele elevate”²⁹. Dr. Collins se plângea că „nu ştiu să fiarbă mazărea şi morcovii, ci, la fel ca porcii, le mănâncă cu tot cu coajă”³⁰. Această înapoiere era parţial rezultatul ocupaţiei mongole a Rusiei de prin 1230 până la jumătatea secolului al XV-lea. Tătarii îşi lăsaseră o amprentă profundă asupra cutumelor şi obiceiurilor boierilor. Vreme de mai bine de trei sute de ani, perioada Renaşterii în Vest, Rusia a fost izolată de civilizaţia europeană. Ţara de după perioada mongolă era mult mai orientată spre sine decât la începutul secolului al XIII-lea, când Rusia Kieveană, confederaţia laxă de principate ce constituia primul stat rus, avusese legături strânse cu Bizanţul. Vechile familii princiare erau subminate şi mai supuse faţă de Ţaratul Moscovei, a cărui putere economică şi militară reprezenta cheia eliberării Rusiei de sub jugul hanilor mongoli. Nobilul rus din vremea Ţaratului Moscovei (cca 1550-1700) nu era un senior care avea un domeniu în sens european. Era un slujitor al Coroanei. Cultura sa materială nu se distingea cu mult de cea a omului de rând. Se îmbrăca la fel ca negustorii, cu caftan semioriental şi haină de blană. Îşi conducea familia, aidoma negustorului şi ţăranului, urmând cutumele patriarhale ale Domostroi – manualul din secolul al XVI-lea care îi instruia pe ruşi cum să-şi disciplineze gospodăriile cu Biblia şi cu nuiaua. Moravurile nobilului rus erau proverbial de grobiene. Până şi magnaţi precum Boris Şeremetev se puteau comporta uneori ca nişte bădărani beţivi. În timpul călătoriei ţarului Petru în Anglia, anturajul său a locuit la vila scriitorului John Evelyn de la Sayes Court, în Kent. Stricăciunile pe care le-au făcut în şederea lor de trei luni au fost atât de mari – peluze răscolite, draperii sfâşiate, mobilă distrusă şi portrete de familie folosite de musafiri pentru a exersa trasul la ţintă –, încât Evelyn a fost nevoit să prezinte curţii ruse o factură enormă³¹. Majoritatea nobililor nu ştiau să citească şi nici să facă adunări elementare³². Întrucât călătorea puţin şi nu întâlnea mulţi europeni, care erau nevoiţi să se stabilească într-o suburbie specială a Moscovei, nobilul privea cu neîncredere lucrurile noi sau străine. Viaţa lui era guvernată de ritualurile arhaice ale Bisericii – calendarul ei începând odată cu facerea imaginată a lumii (crearea lui Adam) în 5509 î.Hr.*4.

Odată cu reformarea societăţii înfăptuită de Petru, nobilul a devenit agentul, iar palatul său a devenit arena familiarizării Rusiei cu stilul de viaţă european. Palatul său era mult mai mult decât o reşedinţă nobiliară, iar moşia lui era mult mai mult decât un loc pentru distracţii sau o entitate economică: a devenit centrul civilizaţiei pentru regiunea unde se afla.

Petru a pus bazele statului absolutist (european) modern atunci când i-a transformat pe toţi nobilii în supuşi ai Coroanei. Vechea clasă a boierilor se bucurase de anumite drepturi şi privilegii care decurgeau din faptul că deţinea controlul asupra pământului şi a şerbilor – existase un Sfat al Boierilor, sau Duma, care aproba decretele ţarului, până când a fost înlocuit de Senat în 1711. Dar noua aristocraţie a lui Petru se definea întru totul prin poziţia sa în serviciul civil şi militar, iar drepturile şi privilegiile ei erau stabilite în consecinţă. Petru a instituit un Tabel al Rangurilor care îi ordona pe nobili după funcţie (mai curând decât după origine) şi care le permitea oamenilor de rând să primească statut de nobili pentru serviciul lor în slujba statului. Această ierarhie aproape militară a nobililor a avut un efect profund şi de durată asupra stilului lor de viaţă. După cum ştiu cei care l-au citit pe Gogol, nobilul rus era obsedat de rang. Fiecare rang (şi erau paisprezece în Tabelul lui Petru) avea propria uniformă. Trecerea de la pantaloni albi la pantaloni negri, de la o fundă roşie la una albastră, de la un şnur argintiu la unul auriu sau simpla adăugare a unei trese erau evenimente rituale cu o semnificaţie uriaşă în viaţa bine organizată a nobilului. Fiecare rang avea propriul titlu nobiliar şi propria formulă de adresare: „Înaltă Excelenţă” pentru primele două ranguri; „Excelenţă” pentru cei de rangurile al treilea şi al patrulea; şi aşa mai departe. Exista o etichetă strictă şi elaborată care preciza felul în care nobilii de fiecare rang trebuiau să se adreseze celorlalte ranguri sau celor mai în vârstă sau mai tineri decât ei. Un nobil în vârstă care îi scria unui nobil mai tânăr îşi putea semna scrisoarea doar cu numele de familie; însă nobilul mai tânăr, atunci când îi răspundea, trebuia să adauge la numele de familie titlul şi rangul, iar dacă nu proceda astfel, ofensa putea declanşa un adevărat scandal, ba chiar un duel³³. De asemenea, eticheta mai cerea ca un nobil în serviciul civil să-şi prezinte omagiile la casa unui superior civil cu ocazia onomasticilor şi zilelor de naştere ale membrilor familiei acestuia, precum şi a tuturor sărbătorilor religioase. La balurile şi ceremoniile publice de la Sankt-Petersburg era considerată o eroare gravă dacă un tânăr era aşezat în vreme ce bărbaţii mai în vârstă stăteau în picioare. De aceea, la teatru, ofiţerii de rang mai mic stăteau în picioare în culise, în caz că un ofiţer superior intra în timpul spectacolului. Toţi ofiţerii trebuiau să fie la datorie la orice oră. G.A. Rimski-Korsakov (un strămoş îndepărtat al compozitorului) a fost dat afară din Gărzi în 1810 deoarece şi-a descheiat nasturele de sus al uniformei la dineul de după un bal³⁴. Rangul aducea cu sine şi privilegii materiale considerabile. Caii de la oficiile poştale erau alocaţi strict în conformitate cu statutul călătorilor. La banchete, mâncarea le era servită mai întâi oaspeţilor de rang înalt, aşezaţi împreună cu gazdele în capul mesei sub forma literei ruseşti P (П), urmaţi de rangurile inferioare la celălalt capăt. Dacă cei din capul mesei voiau porţii suplimentare, ceilalţi nu mai erau serviţi deloc. Prinţul Potemkin a invitat odată un nobil de rang inferior la un banchet la palatul său, unde oaspetele a fost aşezat la capătul din fund al mesei. După banchet l-a întrebat dacă îi plăcuse masa. „Foarte mult, Excelenţă”, a răspuns oaspetele. „Am văzut totul.”³⁵

Clanul Şeremetev a urcat foarte rapid în vârful acestei noi ierarhii sociale. Când Boris Şeremetev a murit în 1719, ţarul i-a spus văduvei acestuia că va fi „precum un tată” pentru copiii lui. Piotr Şeremetev, singurul fiu care i-a supravieţuit, a fost crescut la curte, unde a devenit unul dintre puţinii tovarăşi aleşi ai moştenitorului tronului (Petru al II-lea)³⁶. După o carieră în cadrul Gărzilor în adolescenţă, Şeremetev a devenit şambelanul împărătesei Ana şi apoi al împărătesei Elisabeta. În timpul ţarinei Ecaterina cea Mare a devenit senator şi a fost primul Mareşal ales al Nobilimii. Spre deosebire de alţi favoriţi ai curţii, care au urcat şi au coborât pe scara ierahică odată cu schimbarea suveranului, Şeremetev a rămas în funcţie vreme de şase domnii consecutive. Legăturile sale de familie, protecţia de care se bucura din partea influentului curtean prinţul Trubeţkoi şi relaţiile sale cu consilierul diplomatic al Ecaterinei, contele Nikita Panin, l-au ferit să cadă victimă capriciilor oricărui suveran. A fost unul dintre primii nobili ai Rusiei independenţi în sens european.

Averea fantastică a clanului Şeremetev avea mult de-a face cu această nouă încredere. Cu mai bine de 800.000 de hectare de pământ şi peste 200.000 de „şerbi recenzaţi” (ceea ce însemna în realitate circa un milion de şerbi), până la moartea lui Piotr în 1788, Şeremetevii erau, de departe, cea mai mare familie de moşieri din lume. În termeni monetari, cu un venit anual de aproximativ 630.000 de ruble (63.000 de lire) în anii 1790, erau la fel de puternici şi mult mai bogaţi decât cei mai mari lorzi englezi, ducii de Bedford şi Devonshire, contele Shelburne şi marchizul de Rockingham, care aveau venituri anuale de aproximativ 50.000 de lire³⁷. La fel ca majoritatea averilor nobililor, şi averea Şeremetevilor se datora în principal acordării de către imperiu a unor terenuri vaste şi a unui număr enorm de şerbi drept răsplată pentru serviciile aduse statului. Cele mai bogate dinastii aristocrate s-au aflat în fruntea statului ţarist în timpul marii sale expansiuni teritoriale dintre secolele al XVI-lea şi al XVIII-lea şi, drept urmare, au fost răsplătite cu terenuri generoase şi rodnice în sudul Rusiei şi în Ucraina. Este vorba de familiile Şeremetev şi Stroganov, Demidov şi Davîdov, Voronţov şi Iusupov. Ca mulţi alţi magnaţi din secolul al XVIII-lea, familia Şeremetev câştiga foarte mult şi din comerţ. În acest secol economia rusă a crescut într-un ritm fenomenal şi, cum deţineau întinderi vaste de pădure, fabrici de hârtie şi nu numai, magazine şi alte proprietăţi urbane, Şeremetevii au obţinut profituri uriaşe de pe urma acestei dezvoltări. La sfârşitul secolului al XVIII-lea, clanul Şeremetev era aproape de două ori mai bogat decât orice altă familie de nobili ruşi, cu excepţia Romanovilor. Această avere extraordinară se explica în parte prin faptul că, spre deosebire de majoritatea dinastiilor ruseşti, care îşi împărţeau moştenirea între toţi fiii, uneori chiar şi între fiice, Şeremetevii îi lăsau cea mai mare parte din avere primului fiu născut. Şi căsătoria a constituit un factor esenţial în ascensiunea Şeremetevilor spre vârful ierarhiei celor mai bogate familii ruseşti – îndeosebi extraordinara căsătorie din 1743 a lui Piotr Şeremetev cu Varvara Cerkasskaia, moştenitoarea altui clan extrem de bogat, prin care Şeremetevii au dobândit frumoasa moşie de la Ostankino, la periferia Moscovei. Graţie averii colosale investite în ea în a doua jumătate a secolului al XVIII-lea de către fiul lor, Nikolai Petrovici, primul mare impresar al teatrului rus, Ostankino a devenit perla coroanei familiei Şeremetev.

Şeremetevii au investit sume enorme în palatele lor – adesea mult mai mult decât câştigau, astfel că până la jumătatea secolului al XIX-lea adunaseră datorii de câteva milioane de ruble³⁸. Cheltuielile extravagante erau o slăbiciune specifică aristocraţiei ruse. Ea se datora, pe de o parte, nesăbuinţei, iar pe de altă parte, obiceiurilor unei clase ale cărei bogăţii veniseră fără prea mult efort şi cu o iuţeală fantastică. O bună parte din această avere era sub forma donaţiilor imperiale menite să creeze o curte superbă, de nivelul celei de la Versailles sau Potsdam. Pentru a reuşi în această cultură dictată de curte, nobilul avea nevoie de un stil de viaţă fabulos. Un palat opulent, cu opere de artă şi mobilă importate, baluri şi banchete extravagante în stil european au devenit un atribut vital al rangului şi statutului care avea şanse mari să câştige bunăvoinţă şi promovare la curte.

O bună parte din bugetul clanului Şeremetev era cheltuit cu personalul extrem de numeros. Familia avea o armată uriaşă în livrea. Doar la Fontannîi Dom erau 340 de servitori, destui cât să plasezi câte un şambelan la fiecare uşă; iar în toate casele lor Şeremetevii aveau cu mult peste o mie de angajaţi³⁹. Asemenea alaiuri considerabile erau luxul unei ţări cu foarte mulţi şerbi. Prin comparaţie, până şi cele mai mari gospodării engleze aveau un număr modest de servitori: familia Devonshire avea în anii 1840, la Chatsworth, un personal permanent de doar optsprezece persoane⁴⁰. Străinii erau întotdeauna frapaţi de numărul mare de servitori din palatele ruseşti. Până şi contele Ségur, ambasadorul francez, s-a arătat uimit că o reşedinţă privată avea un personal de 500 de oameni⁴¹. Numărul mare de servitori era o slăbiciune caracteristică aristocraţiei ruse – şi, poate, unul dintre motivele dispariţiei sale. Până şi gospodăriile nobilimii medii din provincie aveau un personal numeros, mai mult decât şi-ar fi putut permite. Dmitri Sverbeiev, un mic funcţionar civil din zona Moscovei, îşi amintea că în anii 1800 tatăl lui ţinea o trăsură englezească cu 6 cai danezi, 4 birjari, 2 surugii şi 2 lachei în livrea doar pentru scurta sa călătorie anuală la Moscova. Pe moşia familiei erau 2 bucătari, un valet şi un asistent, un majordom şi 4 portari, un frizer personal şi 2 croitori, 6 fete în casă, 5 spălătorese, 8 grădinari, 16 ajutoare la bucătărie şi alţi servitori⁴². În gospodăria Selivanov, o familie aparţinând păturii de mijloc a nobilimii din gubernia Riazan, regimul domestic în anii 1810 a continuat să fie impus de cultura curţii, unde slujise strămoşul ei în anii 1740. Aceştia aveau un personal extrem de numeros – cu optzeci de lachei îmbrăcaţi în uniforme verde-închis, cu peruci pudrate şi pantofi speciali din păr de coadă de cal împletit, care trebuiau să iasă cu spatele din încăperi⁴³.

În gospodăria Şeremetev hainele erau o altă sursă de extravaganţă. Nikolai Petrovici, la fel ca tatăl său, era un adept fidel al modelor continentale şi cheltuia echivalentul câtorva mii de lire pe an pe ţesături importate pentru hainele lui. Un inventar al garderobei sale din 1806 arată că deţinea nu mai puţin de treizeci şi şapte de tipuri diferite de uniformă de curte, toate cusute cu fir de aur şi toate din caşmir sau tricot verde-închis sau maro-închis, culori la modă pe vremea aceea. Existau 10 seturi de fracuri la un singur rând de nasturi şi 18 la două rânduri; 54 de redingote; 2 haine de blană albe, una din blană de urs polar, cealaltă de lup alb; 6 haine de blană maro; 17 jachete de lână; 119 perechi de pantaloni (53 albi, 48 negri); 14 cămăşi de noapte din mătase; 2 dominouri din tafta roz pentru baluri mascate; 2 costume veneţiene din tafta neagră căptuşite cu satin albastru şi negru; 39 de caftane franţuzeşti din mătase brodate cu fir de aur şi argint; 8 caftane din catifea (dintre care unul lila cu buline galbene); 63 de jiletci; 42 de eşarfe; 82 de perechi de mănuşi; 23 de tricornuri; 9 perechi de cizme; şi peste 60 de perechi de pantofi⁴⁴.

Şi distracţiile erau costisitoare. Gospodăria Şeremetev era în sine o curte mai mică. Cele două mari case de la Moscova – moşiile Ostankino şi Kuskovo – erau celebre pentru recepţiile lor extravagante, cu concerte, spectacole de operă, focuri de artificii şi baluri pentru mii de oaspeţi. Ospitalitatea Şeremetevilor nu cunoştea limite. La Fontannîi Dom, unde obiceiul nobililor ruşi de a deschide uşile la ora mesei era respectat cu o generozitate neclintită, erau adesea cincizeci de oaspeţi la prânz şi la cină. Scriitorul Ivan Krîlov, care lua deseori masa acolo, îşi amintea că unul dintre oaspeţi mâncase acolo ani la rând fără ca vreunul dintre cei prezenţi să ştie cine era. Expresia „pe cheltuiala Şeremetevilor” a intrat în limbajul curent cu sensul de „gratuit”⁴⁵.

Mai totul în gospodăria Şeremetevilor era importat din Europa. Până şi în cazul produselor de bază care se găseau din belşug în Rusia (lemn de stejar, hârtie, cereale, ciuperci, brânză şi unt) erau preferate cele din străinătate, deşi erau mai scumpe. Informaţiile legate de achiziţiile externe ale lui Piotr Şeremetev din perioada 1770-1788 s-au păstrat în arhive. Cumpăra prin intermediul negustorilor străini din Sankt-Petersburg sau al agenţilor special delegaţi să importe bunuri pentru el. Hainele, bijuteriile şi ţesăturile veneau direct de la Paris, de obicei de la croitorul de la Versailles; vinurile veneau din Bordeaux. Ciocolata, tutunul, articolele de băcănie, cafeaua, dulciurile şi produsele lactate veneau de la Amsterdam; berea, câinii şi trăsurile din Anglia. Iată una dintre listele de cumpărături ale lui Şeremetev:

caftan din material pufos

camizol cusut cu aur şi perle

caftan şi pantaloni din mătase maro-roşcată şi camizol galben

caftan din bumbac roşu cu albastru pe ambele părţi

camizol din mătase albastră cusut cu aur

caftan, pantaloni şi camizol din mătase de culoarea zmeurei cusută cu aur şi argint

caftan şi pantaloni de culoarea ciocolatei cu camizol din velur verde

redingotă din catifea neagră

frac din catifea neagră cu puncte

frac cu 24 de nasturi din argint

2 camizole din pichet cusute cu aur şi argint

7 arşini*5 de mătase franţuzească pentru camizole

24 de perechi de manşete din dantelă pentru cămăşi de noapte bărbăteşti

12 arşini de material negru pentru pantaloni şi 3 arşini de catifea neagră

diferite panglici

150 de livre de tutun superior

60 de livre de tutun obişnuit

36 de cutii cu pomadă

6 duzini de sticle cu sirop de părul-fetei

cutie din aur pentru tutun de prizat

2 butoaie de linte

2 livre de vanilie

60 de livre de trufe în ulei

200 de livre de macaroane italiene

240 de livre de parmezan

150 de sticle de anşoa

12 livre de cafea din Martinica

24 de livre de piper negru

20 de livre de piper alb

6 livre de cardamom

80 de livre de stafide

160 de livre de coacăze

12 sticle de praf de muştar englezesc

diferite tipuri de şuncă şi bacon, cârnaţi

forme pentru budincă

600 de sticle de vin alb de Burgundia

600 de sticle de vin roşu de Burgundia

200 de sticle de şampanie spumoasă

100 de sticle de şampanie nespumoasă

100 de sticle de şampanie roz⁴⁶.

Dacă Boris Şeremetev a fost ultimul dintre vechii boieri, fiul său Piotr a fost poate primul şi cu siguranţă cel mai mare gentleman european al Rusiei. Nimic nu demonstra mai bine faptul că un nobil făcuse trecerea de la boier moscovit la aristocrat rus decât ridicarea unui palat în stil european. Sub vastul său acoperiş, palatul reunea toate artele europene. Cu salonul şi sala lui de dans, era ca un teatru unde membrii aristocraţiei îşi dădeau aere şi îşi etalau manierele europene. Însă nu era doar o clădire sau un spaţiu social. Palatul era conceput ca o forţă civilizatoare. Era o oază de cultură europeană în deşertul rural rus, iar arhitectura sa, picturile şi cărţile, orchestrele şi operele, parcurile amenajate şi fermele-model erau menite să slujească drept un mijloc de culturalizare publică. Din această perspectivă, palatul era o imagine a Petersburgului însuşi.

Fontannîi Dom, la fel ca Rusia, a fost construit iniţial din lemn, o dacea cu un singur etaj ridicată în grabă de Boris Şeremetev, în ultimii săi ani. Piotr a reconstruit casa din piatră şi a extins-o în anii 1740 – începutul construirii frenetice de palate la Sankt-Petersburg, după ce împărăteasa Elisabeta dispusese ridicarea propriilor mari reşedinţe imperiale acolo: Palatul de Vară pe râul Fontanka (1741-1744), Marele Palat de la Ţarskoe Selo (1749-1752) şi Palatul de Iarnă (1754-1762) pe care îl cunoaştem astăzi. Toate aceste capodopere în stil baroc au fost construite de arhitectul italian Bartolomeo Rastrelli, care venise în Rusia la vârsta de şaisprezece ani. Rastrelli a desăvârşit sinteza stilurilor baroce italian şi rus caracteristică Sankt-Petersburgului. Acel stil esenţial – care se distinge de omoloagele sale europene prin amploarea proporţiilor, exuberanţa formelor şi îndrăzneala culorilor – a fost imprimat reşedinţei Fontannîi Dom, care e posibil să fi fost proiectată chiar de Rastrelli; cu siguranţă lucrările de construcţie au fost supervizate de principalul asistent al lui Rastrelli la Ţarskoe Selo, Savva Cevakinski, un nobil neînsemnat din Tver care absolvise Şcoala Navală şi devenise cel mai de seamă arhitect al Rusiei. Faţada clasică era bogat ornamentată cu capete de lei şi embleme marţiale care trâmbiţau meritele clanului Şeremetev, iar această tematică se continua la porţi şi pe balustradele din fier. În spatele palatului erau grădini întinse, care aminteau de cele de la Ţarskoe Selo, cu alei mărginite de statui din marmură aduse din Italia, o grotă englezească, un pavilion chinezesc şi, într-o notă mai jucăuşă, fântâni care să reflecte numele casei⁴⁷.

Înăuntru, casa era o colecţie tipică de lucrări de sculptură, basorelief, mobilă şi decor european ce reflectau gustul pentru luxul costisitor. Moda tapetului (din Franţa) abia începuse şi era folosit, se pare, pentru prima oară în Rusia la Fontannîi Dom⁴⁸. Piotr Şeremetev era un împătimit al modei care redecora casa aproape an de an. La etaj era o sală mare de recepţii, folosită pentru baluri şi concerte, cu podea din parchet şi un plafon înalt pictat, cu ferestre cât peretele ce dădeau înspre apă pe o parte, iar pe cealaltă parte cu oglinzi enorme şi candelabre cu foiţă de aur al căror efect nemaipomenit era să scalde încăperea în lumină. Exista o capelă cu icoane de preţ într-o aripă specială; o galerie la etaj; un muzeu de curiozităţi; o bibliotecă cu aproape 20.000 de cărţi, majoritatea în franceză; o galerie cu portrete regale şi de familie pictate de artişti şerbi; şi o colecţie de picturi europene, din care Şeremetevii cumpărau câte douăzeci odată. Galeriile găzduiau lucrări de Rafael, Van Dyck, Correggio, Veronese, Vernet şi Rembrandt. Astăzi se găsesc în Muzeul Ermitaj al Palatului de Iarnă⁴⁹.

Nemulţumiţi cu un singur palat, Şeremetevii au mai construit două, şi mai costisitoare, la Kuskovo şi la Ostankino, la marginea de vest a Moscovei. Moşia Kuskovo, la sud de Moscova, deşi avea o casă din lemn relativ simplă care îi dădea locului un aer rural, avea un plan extraordinar de ambiţios. În faţa casei era un lac artificial, îndeajuns de mare pentru a pune în scenă lupte navale urmărite de circa 50.000 de oaspeţi; un ermitaj care găzduia câteva sute de tablouri; pavilioane şi grote; un amfiteatru în aer liber pentru sezonul estival; şi un teatru mai mare în interior (cel mai modern din Rusia la momentul construirii sale, în anii 1780), cu o capacitate de 150 de locuri şi cu o scenă îndeajuns de vastă încât să permită schimbările de decor ale marii opere franceze⁵⁰. Nikolai Petrovici, care a dus opera Şeremetevilor pe cele mai înalte culmi, a reconstruit teatrul la Ostankino după ce amfiteatrul de la Kuskovo a ars în 1789. Teatrul de la Ostankino era şi mai mare decât cel de la Kuskovo, cu o capacitate de 260 de locuri. Facilităţile sale tehnice erau mult mai sofisticate decât cele de la Kuskovo; avea un dispozitiv special conceput care putea transforma teatrul într-o sală de bal acoperind locurile de sub balcon cu o podea.

3. Teatrul Şeremetev de la Ostankino. Vedere de pe scenă.
Locurile de sub balcon sunt acoperite cu o podea, care era folosită pentru baluri.

Fotografie de William C. Brumfield

*1 Numele în rusă se pronunţă „Piotr” – aşadar „Peter” (după ortografierea şi pronunţia olandeze „Sankt Piter Burkh”) sugerează un anumit caracter străin care, după cum sublinia poetul Iosif Brodski, pare cumva potrivit pentru un asemenea oraş non-rusesc (vezi Joseph Brodsky, „A Guide to a Renamed City”, în Less Than One: Selected Essays [Londra, 1986], p. 71).

*2 Principalii arhitecţi ai Petersburgului din timpul domniei lui Petru cel Mare au fost Domenico Trezzini (Italia), Jean Le Blond (Franţa) şi Georg Mattarnovi (Germania).

*3 Chiar şi la sfârşitul secolului al XIX-lea nobilii de orice rang, inclusiv conţii şi baronii, trebuiau să-şi încheie scrisorile către ţar cu formula prestabilită „Umilul vostru sclav”.

*4 Petru cel Mare a introdus calendarul occidental (iulian) în 1700. Însă Rusia a continuat să utilizeze calendarul iulian – cu treisprezece zile în urma calendarului gregorian folosit în restul Europei – până în 1918. Temporal vorbind, Rusia imperială a fost întotdeauna în urma Vestului.

*5 Un arşin înseamnă 71 de centimetri.

Note

Referinţele la arhive din note sunt după cum urmează:

AG – Arhiva Gorki, Institutul de Literatură Universală, Moscova

GARF – Arhiva de Stat a Federaţiei Ruse, Moscova

IRL RAN – Institutul de Literatură Rusă, Academia Rusă de Ştiinţe, Sankt-Petersburg

RGASPI – Arhiva Rusă de Stat de Istorie Socială şi Politică

RGIA – Arhivele Istorice de Stat ale Rusiei, Sankt-Petersburg

SP-PLMD – Biblioteca Publică din Sankt-Petersburg, Departamentul Manuscrise

TsGADA – Arhiva Centrală de Stat a Actelor Vechi, Moscova

1

Rusia europeană

1. S. Soloviov, Istoriia Rossii ot drevneişih vremen, 29 vol. (Moscova, 1864-1879), vol. 14, p. 1270.

2. „Peterburg v 1720 g. Zapiski poliaka-ocevidţa”, Russkaia starina, 25 (1879), p. 265.

3. Peterburg petrovskogo vremeni (Leningrad, 1948), p. 22; „Opisanie Sanktpeterburga i Kronşlota v 1710-m i 1711-m gg.”, Russkaia starina, 25 (1879), p. 37.

4. A. Darinski, Istoriia Sankt-Peterburga (Sankt-Petersburg, 1999), p. 26. Aceasta indică un număr de 150.000 de muncitori, dar exclude soldaţii şi prizonierii suedezi de război.

5. A.S. Puşkin, Polnoe sobranie socinenii, 17 vol. (Moscova, 1937-1949), vol. 5, p. 436. [trad. rom.: A.S. Puşkin, Călăreţul de aramă, traducere de George Lesnea, Editura Cartea Rusă, Bucureşti, 1949, p. 5 – n.tr.]

6. A. Bulak şi N. Abakumova, Kamennoe ubranstvo ţentra Leningrada (Leningrad, 1987), pp. 4-11.

7. Ia. Zembniţki, Ob upotreblenii granita v Sankt-Peterburghe (Sankt-Petersburg, 1834), p. 21.

8. O. Monferran, Svedeniia o dobîvanii 36-ti granitnîh kolonn, naznacennîh dlia portikov Isaakievskogo sobora (Sankt-Petersburg, 1820), pp. 18 şi urm.

9. S. Alopeus, Kratkoe opisanie mramornîh i drughih kamennîh lomok, gor i kamennîh porod, nahodiaşcihsia v rossiiskoi Karelii (Sankt-Petersburg, 1787), pp. 35-36; V.P. Sobolevski, „Gheognosticeskoe obozrenie staroi Finliandii i opisanie ruskolskih mramornîh lomok”, Gornîi jurnal (1839), kn. 2-6, pp. 72-73.

10. Journey for Our Time: The Journals of the Marquis de Custine, trad. P. Penn Kohler (Londra, 1953), p. 110.

11. G. Kaganov, Images of Space: St Petersburg in the Visual and Verbal Arts, trad. S. Monas (Stanford, 1997), p. 15.

12. „Peterburg v 1720 g. Zapiski poliaka-ocevidţa”, p. 267.

13. S. Luppov, Istoriia stroitelstva Peterburga v pervoi cetverti XVIII veka (Moscova-Leningrad, 1957), p. 48; Ocerki istorii Leningrada, vol. 1, Period feodalizma (Moscova-Leningrad, 1955), p. 116.

14. Letters to Lord Harvey and the Marquis Scipio Maffei, containing the state of the trade, marine, revenues, and forces of the Russian empire: with the history of the late war between the Russians and the Turks (Glasgow, 1770), p. 76.

15. A.I. Gherţen, „Moskva i Peterburg”, Polnoe sobranie socinenii, 30 vol. (Moscova, 1954), vol. 2, p. 36.

16. A. Benua, „Jivopisnîi Peterburg”, Mir iskusstva, vol. 7, nr. 2 (1902), p. 1.

17. F. Dostoevsky, Notes from Underground. The Double, trad. J. Coulson (Harmondsworth, 1972), p. 17. [trad. rom.: F.M. Dostoievski, Însemnări din subterană, traducere şi note de Emil Iordache, Editura Polirom, Iaşi, 2012, p. 10 – n.tr.]

18. L.E. Barry şi R.O. Crumney (eds.), Rude and Barbarous Kingdom: Russia in the Accounts of Sixteenth-century English Voyagers (Madison, Wisc., 1968), p. 83.

19. L. Hughes, Russia in the Age of Peter the Great (New Haven, 1998), p. 317.

20. Benua, „Jivopisnîi Peterburg”, p. 1.

21. Journey for Our Time, p. 97.

22. Citat în N.P. Anţiferov, Duşa Peterburga (Petrograd, 1922), p. 98.

23. Hughes, Russia in the Age of Peter the Great, p. 222.

24. Peterburg i drughie novîe rossiiskie goroda XVIII-pervoi polovinî XIX vekov (Moscova, 1995), p. 168.

25. „Shards” (1952), în The Complete Poems of Anna Akhmatova, trad. J. Hemschemeyer (Edinburgh, 1992), p. 701.

26. B.M. Matveev şi A.V. Krasko, Fontannîi Dom (Sankt-Petersburg, 1996), p. 16.

27. The Travels of Olearius in Seventeenth-century Russia, ed. şi trad. S. Baron (Stanford, 1967), p. 155.

28. Iasnaia Poliana. Putevoditel (Moscova-Leningrad, 1928), pp. 10-12.

29. The Travels of Olearius in Seventeenth-century Russia, p. 131.

30. S. Collins, The Present State of Russia: In a Letter to a Friend at London (Londra, 1671), p. 68.

31. P. Roosevelt, Life on the Russian Country Estate: A Social and Cultural History (New Haven, 1995), p. 12.

32. N. Ceciulin, Russkoe provinţialnoe obşcestvo vo vtoroi polovine XVIII veka (Sankt-Petersburg, 1889), p. 35.

33. Ia. Tolmacev, Voennoe krasnorecie, osnovannoe na obşcih nacealah slovesnosti, ceast 2 (Sankt-Petersburg, 1825), p. 120.

34. E. Lavrentieva, Svetskii etiket puşkinskoi porî (Moscova, 1999), pp. 23, 25.

35. Iu. Lotman, Besedî o russkoi kulture: bît i tradiţii russkogo dvorianstva XVIII-nacealo XIX veka (Sankt-Petersburg, 1994), p. 31.

36. Jizn, anekdotî, voennîe i politiceskie deianiia rossiiskogo gheneral-feld-marşala grafa Borisa Petrovicea Şeremeteva (Sankt-Petersburg, 1808), p. 182.

37. V. Staniukovici, Biudjet şeremetevîh (1798-1910) (Moscova, 1927), pp. 19-20; G. Mingay, English Landed Society in the Eighteenth Century (Londra, 1963), pp. 10 şi urm.

38. Staniukovici, Biudjet şeremetevîh, p. 17.

39. V.S. Dediuhina, „K voprosu o roli krepostnîh masterov v istorii stroitelstva dvorianskoi usadbî XVIIIv. (na primere Kuskovo i Ostankino)”, Vestnik moskovskogo gosudarstvennogo universiteta (Istoriia), ser. 8, 4 (1981), p. 85.

40. Staniukovici, Biudjet şeremetevîh, p. 10; Matveev şi Krasko, Fontannîi Dom, p. 55; B. şi J. Harley, A Gardener in Chatsworth: Three Years in the Life of Robert Aughtie (1848-1850) (f.l., 1992).

41. Memoirs of Louis Philippe Comte de Ségur, ed. E. Cruickshanks (Londra, 1960), p. 238.

42. Zapiski Dmitriia Nikolaevicea Sverbeeva, 2 vol. (Sankt-Petersburg, 1899), vol. 1, p. 48.

43. V.V. Selivanov, Socineniia (Vladimir, 1901), pp. 25, 35.

44. M.D. Priselkov, „Garderob velmoji konţa XVIII-naci. XIX v.v.”, în Zapiski istoriko-bîtovogo otdela gosudarstvennogo russkogo muzeia, I (Leningrad, 1928), pp. 107-115.

45. N. Sindalovski, Peterburgskii folklor (Sankt-Petersburg, 1994), pp. 149, 281.

46. L.D. Beliaev, „Zagranicinîe zakupki grafa P.B. Şeremeteva za 1770-1788 gg.”, în Zapiski istoriko-bîtovogo otdela gosudarstvennogo russkogo muzeia, I (Leningrad, 1928), p. 86.

47. Matveev şi Krasko, Fontannîi Dom, pp. 27, 29, 35-36.

48. Ibidem, p. 38.

49. A. Chenevière, Russian Furniture: The Golden Age, 1780-1840 (New York, 1988), pp. 89-93, 122-123; E. Beskin, Krepostnoi teatr (Moscova, 1927), p. 12.

50. L. Lepskaia, Repertuar krepostnogo teatra Şeremetevîh (Moscova, 1996), pp. 26, 31, 39; N. Elizarova, Teatrî Şeremetevîh (Moscova, 1944), pp. 30-32.