Irvine Welsh

Trainspotting

Traducere din limba engleză şi note
de Andra Matzal

Editura Polirom
2006

Irvine Welsh, Trainspotting

© Irvine Welsh 1993

First published in Great Britain in 1993 by Secker & Warburg.

All rights reserved.

© 2006 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN eBOOK: 978-973-46-2281-8

ISBN: 978-973-681-941-4

Redactor: Ana-Maria Lişman

Coperta: Radu Răileanu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Scandal

Davaiştii1, Jean-Claude Van Damme şi Maica Stareţă

Sick Boy era lac de transpiraţie şi tremura. Io stăteam acolo, cu ochii-n teve, străduindu-mă să nu-l iau în seamă pe muist. Mă demoraliza. Am încercat să fiu atent la caseta cu Jean-Claude Van Damme.

Cum se întâmplă-n filmele-astea, a-nceput cu momentu dramatic obligatoriu, după care, în următoarea etapă, se crea tensiune prin apariţia unui ţăran ticălos şi se întrema o intrigă slabă. Ş-acuma, dintr-o clipă-n alta, Jean-Claude e gata s-o pună d-o cafteală serioasă.

— Rents, tre’ s-o văd pe Maica Stareţă, gâfâi Sick Boy, scuturând din cap.

— Oo, zic.

Nu voiam decât să dispară dementu ăsta din faţa mea, să-şi vadă de treaba lui şi să mă lase cu Jean-Claude. Pe de altă parte, o să mi se facă rău destul de repede şi dacă muie-ăsta mergea şi făcea rost, pe mine m-ar fi lăsat cu buza umflată. I se zice Sick Boy2, da’ nu pentru că i-ar fi rău de la abstinenţă, ci pur şi simplu pen’ că-i un muist bolnav.

— Hai ’n pula mea să mergem, izbucni disperat.

— Stai aşa un pic.

Voiam să-l văd pe Jean-Claude cum îi sparge faţa lu puţă ăla-ngâmfat. Dac-am fi mers acum, n-aş mai fi apucat să-l văd. Aş fi prea distrus şi, oricum, probabil c-ar trece câteva zile până m-aş întoarce. Asta-nsemna că ăia de la magazin or să mă penalizeze-n morţii mă-sii la plată pentr-o casetă la care nici n-am apucat s-arunc un ochi.

— Bă, tre’ să ne mişcăm, pula mea! strigă, ridicându-se.

Se duce la geam şi se sprijină de el, respirând greu, ca un animal hăituit. Nu poţi citi în ochii lui decât nevoie.

Am oprit teveu de la telecomandă.

— Risipă, asta e, o risipă-n pizda mă-sii, am urlat la muist, cretin enervant ce e.

Îşi lasă capul pe spate şi-şi ridică ochii-n tavan.

— O să-ţi dau io banii de penalizare. Pentru asta-i băgat faţ-aia de retard? Te caci pe tine pentru doi bani?

Muistu-ăsta ştie să mă facă să mă simt un scârţar, ţăran cretin ce e.

— Nu despre asta-i vorba, am zis, da’ fără tragere de inimă.

— Mdea. Treaba e că io mă chinui ca dracu-aici ş-aşa-zisu meu to’arăş o lungeşte cu bună ştiinţă, bucurându-se de fiecare minut!

Avea ochii cât două mingi de fotbal şi se uita urât, da-n acelaşi timp rugător; mărturii usturătoare despre presupusa mea trădare. Dac-o să trăiesc atâta cât să am un plod, sper să n-arate aşa ca Sick Boy. Fraieru ăsta e irezistibil în felu lui.

— N-o lungeam... am protestat.

— Încheie-ţi dracu geaca-aia ca lumea!

În centru, la Walk, nu era nici un taxi. Se-adunau acolo doar când n-aveai nevoie de ele. Cic-ar fi august, iar mie-mi îngheaţă coaiele de frig. Încă nu mi-e rău, da’ e pe vine, asta-i lucru sigur.

— Aici ar trebui să fie o staţie. Ar trebui să fie o staţie de taxi, pula mea. Niciodată nu găseşti unu vara. Le iau pe toate pizdele-alea grase şi bogate, că le e prea lene să meargă câteva sute de metri de la o-mpuţită de biserică la alta, ca să-şi facă număru lor de căcat. Taximetriştii. Nişte nenorociţi care-ţi iau banii... Sick Boy bolborosea ceva ca pentru sine, delirând şi gâfâind, cu ochii holbaţi şi venele de la gât umflându-i-se de fiecare dată când îşi întindea capul să se uite-nspre Leith Walk.

În sfârşit veni unu. Lângă noi era un grup de tineri îmbrăcaţi cu nişte combinezoane de fâş şi-n jachete militare, care stătuseră acolo mai mult decât noi. Mă-ndoiesc că Sick Boy i-ar fi văzut. Se-nfipse drept în mijlocu străzii, strigând:

— TAXI!

— Hei! Care-i treaba? întreabă un tip în combinezon de fâş negru cu violet şi c-o frizură turtită.

— Du-te-n mă-ta! Noi am fost primii-aici, spune Sick Boy, deschizând uşa taxiului. Mai vine unu.

Arătă în susul străzii, spre un taxi negru care s-apropia.

— Norocu vostru de şmecheri.

— Dispăreţi, fraierilor. Mergeţi ’n pula mea pe jos! urlă Sick Boy în timp ce ne-nghesuiam în taxi.

— La Tollcross, şefu, îi spun şoferului, cu balele împrăştiindu-mi-se pe geam.

— Bine c-o ştergi, şmechere! Hai, bă, jegoşilor! strigă combinezonu.

Şoferului nu i se părea amuzant. Părea un muist de treabă. Majoritatea par. Particularii-ăştia sunt cei mai jegoşi paraziţi pe care i-a făcut Dumnezeu.

Taxiul întoarse în mijlocu străzii şi-o luă pe Walk.

— Uite ce-ai făcut, bă, guristule. Data viitoare când o să meargă vreunu din noi singur acasă, or să se ia labagiii-ăştia de noi.

Nu eram ofticat pe Sick Boy.

— Doar nu ţi-o fi frică de fraierii-ăia?

Muistu-ăsta chiar mă calcă pe nervi.

— Ba da! Îmi e frică-n pula mea, dacă e să fiu singur şi să m-aranjeze o echipă de costumaţi! Crezi că io-s Jean-Claude-Van-Pula-Mea-Damme? Un muist prost, asta eşti, Simon.

I-am zis „Simon“ mai degrabă decât „Si“ sau „Sick Boy“, ca să accentuez gravitatea lucrurilor pe care le spuneam.

— Vreau s-o văd pe Maica Stareţă şi mă doare-n pulă de găozarii ăia sau d-orice altceva. Pricepi?

Îşi zgândăreşte buzele cu arătătorul, belindu-şi ochii la mine.

— Simon vrea s-o vadă pe Maica Stareţă. Ai înţeles?

Apoi se-ntoarce şi se holbează-n ceafa taximetristului, înnebunit că nenorocitu nu merge mai repede şi bătându-se nervos pe picior.

— Unu din muiştii-ăia era un McLean. Fra-su-ăla mic al lu Dandy şi al lu Chancey, îi spun.

— Era o pulă, zice el, neputându-şi ascunde nerăbdarea din voce. Îi ştiu pe fraţii McLean. Chancey e de treabă.

— Nu şi dacă te iei de fra-su, îi zic.

Nu mai era atent deloc. Nu l-am mai futut la melodie, fiindcă ştiam că-mi irosesc energia aiurea. Chinurile lui tăcute din timpul abstinenţei păreau aşa de puternice, că nu mai puteam să-i sporesc în vreun fel nenorocirea.

„Maica Stareţă“ era Johnny Swan3, cunoscut, de asemenea, ca Lebăda Albă, un dealer din Tollcross, care era băgat şi-n combinaţiile din Sighthill şi Wester Hailes. Preferam să fac rost de la Swanney sau de la tovarăşu lui, Raymie, decât de la Seeker şi mafia din Muirhoose-Leith. Marfă mai bună, de regulă. Johnny Swan şi cu mine-am fost odată tovarăşi, în vremurile bune. Jucam împreună fotbal la Porty Thistle. Acuma el e dealer. Îmi amintesc că ne-a spus odată: Fără prieteni în jocu-ăsta. Doar asociaţi.

Am crezut că face pe deşteptu şi se dă mare, până când a intrat de-a binelea în rahat. Acuma îmi dau seama exact ce voia să zică muistu.

Johnny se droga la fel de mult cât vindea. Trebuia să cauţi mult şi bine dacă voiai să găseşti un dealer care să nu-şi bage în venă. Îi spuneam lu Johnny „Maica Stareţă“ pentru c-avea viciu-ăsta de când lumea.

În curând am început să mă simt naşpa şi tot tacâmu. Cum urcam scările spre bârlogu lu Johnny, m-apucaseră nişte dureri nasoale rău. Mă scurgeam ca un burete îmbibat; la fiecare treaptă, din porii mei ţâşnea înc-un jet. Sick Boy probabil că era şi mai varză, da’ muistu nu prea mai exista pentru mine. L-am mai văzut doar când s-a aplecat dintr-odată peste balustrada din faţa mea, ş-asta pen’ că-mi stătea-n drumu spre Johnny şi spre dava. Se chinuia să respire, ţinându-se strâns de bară, ca şi când urma să-şi verse maţele pe scări.

— Eşti bine, Si? îi zic iritat, furios că muistu mă ţinea din drum.

Mi-a făcut semn cu mâna să plec, scuturându-se şi dându-şi ochii peste cap. Am lăsat-o baltă. Când eşti în starea-n care era el, nu vrei nici să vorbeşti, nici să ţi se vorbească. Nu vrei nici un fel de agitaţie. Şi nici io nu voiam. Uneori cre’ că oamenii-ncep să se drogheze pen’ că, în subconştient, tânjesc după un pic de linişte.

Johnny era blană rău când în sfârşit am ajuns la el. Se pregătise o adevărată artilerie grea acolo.

— Avem un Sick Boy ş-un Rent Boy care e cam bolnăvior4! râse el, era dus rău de tot cu pluta.

Johnny îşi priza adesea pe lângă doza obişnuită şi nişte coca sau îşi făcea un amestec de heroină şi cocaină. Susţinea că asta-l ţinea mereu high5 şi că aşa nu se mai holba toată ziua la pereţi. Când sunt high, rahaţii ăştia te cam seacă pentru că-s foarte prinşi să-şi savureze starea şi-i doare-n cur de chinurile tale. Dacă beţivanii-ăia din cârciumi şi-ar dori să fie toţi ca ei, un junky6-adevărat (spre deosebire de un consumator de ocazie, care îşi caută mai degrab-un complice) nu dă doi bani pe nimeni altcineva.

Erau şi Raymie cu Alison acolo. Ali prăjea7 ceva. Arăta promiţător.

Johnny valsa către Alison şi-i făcea serenade.

— Heeeei, păp’şe, să vedem ce prăjeşti....

Se-ntoarse spre Raymie, care trăgea atent cu ochiu la fereastră. Raymie putea să detecteze-un gabor în mulţime, aşa cum simt rechinii o picătură de sânge-ntr-un ocean.

— Pune şi tu ceva să cânte, Raymie. M-am săturat de ultima piesă a lui Elvis Costello8, da’ nu mă pot abţine să n-o tot pun. Asta-i vrajă curată, dacă-ţi zic.

— Un bilet dus-întors pe calea undelor spre tărâmu celălalt, spune Raymie.

Mereu zicea câte-o chestie aiurea, un rahat fără sens, care-ţi futea creierii când erai dus şi-ncercai să faci rost de ceva. Întotdeauna mă uimea că Raymie era atât de rău pe bile9. Raymie era cam ca tovarăşu meu, Spud10; io oricum îi vedeam ca pe doi LSDişti11 autentici prin temperament. Sick Boy-avea o teorie că Spud şi Raymie sunt unu ş-acelaşi, deşi semănau din părţi, da’ cum nu-i vedeai niciodată împreună, chiar dacă se-nvârteau în aceleaşi cercuri…

Dobitocu-ăla neinspirat încalcă regula de aur a unui junkist punând Heroin, un remix după piesa lui Lou Reed, Rock’n’Roll Animal, care e chiar mai greu de ascultat când ţi-e rău decât versiunea originală de pe The Velvet Underground and Nico. Oricum, măcar asta n-are pasaju-ăla scârţâit de violoncel al lui John Cale. Asta chiar că n-aş fi suportat.

— ’te-n pizda mă-tii, Raymie! strigă Alison.

— Vino-n barcă, lasă-te pe val, mişcă-te, iubito, mişcă-te, gagico... strada de prăjit, strada de bântuit12, suntem cu toţii ţepeni... soarbe ritmu...

Raymie izbucni-ntr-o improvizaţie de rap, fâţâindu-şi curu şi dându-şi ochii peste cap. Apoi s-aplecă-n faţa lu Sick Boy, care s-aşezase strategic lângă Ali şi nu-şi dezlipea ochii de la conţinutu lingurii pe care-o-ncălzea deasupra lumânării. Raymie îl trase pe Sick Boy cu faţa spre el şi-l sărută apăsat pe gură. Sick Boy îl împinse, tremurând.

— Dispari! Muist cretin!

Johnny şi Ali râdeau zgomotos. Aş fi râs şi io dacă n-aş fi simţit cum fiecare oscior îmi e-n acelaşi timp strivit într-o menghină ş-apoi desprins c-un ferăstrău tocit.

Sick Boy i-a legat lu Ali garou desupra cotului, asigurându-se astfel că el e la rând, după care i-a bătut o venă pe mâna albă ca varu.

— Vrei s-o fac io? a-ntrebat.

Ea a dat din cap.

Pune un tampon de vată în lingură şi suflă-n el, după care trage vreo 5 mililitri prin ac, în rezervoru seringii. Loveşte de câteva ori o venă albastră uriaşă, care-aproape că iese din braţu lu Ali. Îi înţeapă pielea şi-o injectează uşoooor, începe apoi să tragă sânge. Ei îi tremură buzele, privindu-l rugător pentr-o secundă sau două. Sick Boy arată urât, are o faţă libidinoasă, c-un aer de reptilă, asta pân’ să-i trântească cocktailu-ăla drept în creier.

Ea-şi dă capu pe spate, închide ochii, deschide gura şi scoate-un geamăt ca la orgasm. Acuma, Sick Boy are o privire nevinovată şi-ntrebătoare, ca a unui copil care găseşte-n dimineaţa de Crăciun un morman de cadouri frumos ambalate sub brad. În lumina lumânării care pâlpâie, amândoi arată curaţi şi-au o frumuseţe stranie.

— Asta-i mai tare ca orice futai, mai tare ca orice pulă din lume... gâfâie Ali, foarte serioasă.

Pe mine mă destinde-ntr-atât că tre’ să-mi pipăi organu prin pantaloni, să văd dacă mai e acolo. Deşi genul ăsta de atingere îmi face greaţă.

Johnny îi dă lu Sick Boy ustensilele lui.

— Îţi iei porţia asta doar dacă folosim aceleaşi ace. Azi ne jucăm jocu-ncrederii, zâmbi el, numai că nu glumea.

Sick Boy scutură din cap.

— Io nu-mpart acele sau seringile. Le am p-ale mele.

— E, asta nu-i deloc prietenos. Rents? Raymie? Ali? Ce ziceţi d-asta? Vrei să insinuezi că sîngele Lebedei Albe, al Maicii Stareţe, e infectat cu virusu imunodeficienţei dobândite? Sunt profund jignit. Tot ce po’ să zic e că dacă nu-mparţi, nu primeşti.

Afişează un zâmbet exagerat, scoţând la iveală un rând de dinţi stricaţi.

Pentru mine, nu era Johnny Swan ăla care vorbea. Nu era Swanney. Sub nici o formă. Vreun demon malefic îi invadase corpu şi-i otrăvise mintea. Personaju-ăsta n-avea nici în clin, nici în mânecă cu tipu glumeţ şi amabil, cum îl ştiam io pe Johnny. Un tip drăguţ, cum zice toată lumea; inclusiv maică-mea. Johnny Swan, care era aşa-nnebunit după fotbal, aşa de gaşcă, pe care-l fraiereau întotdeauna să spele pe jos după cincimile de finală de la Meadowbank şi care nu s-ar fi plâns niciodată.

Mă cam căcam pe mine de teamă că n-o să-mi iau porţia.

— În pula mea, Johnny, tu auzi ce zici? Las-o-n pizda mă-sii mai moale! Avem nenorocitu-ăla de mălai.

Am scos nişte bancnote din buzunar.

Fie că s-a simţit vinovat, fie din cauză c-a văzut lovelele, vechiu Johnny Swan a reapărut din senin:

— Nu mă luaţi aşa de-n serios. Glumeam şi io, mă băieţi! Crezi că Lebăda Albă şi-ar lăsa amicii cu ochii-n soare? Bravo ţie, frate. Eşti un tip dăştept. Igiena e importantă, spuse el binevoitor. Îl ştiţi pe Goagsie? Acuma are SIDA.

— Pe bune? am întrebat.

Erau peste tot zvonuri despre ce e şi ce nu e HIV. De obicei, io le ignoram pur şi simplu. Adevăru e că erau câţiva care ziceau asta despre Goagsie.

— Pe bune, zău. N-are toate simptomele SIDA, da’ a fost găsit pozitiv. Oricum, aşa cum îi zic io, nu e sfârşitu lumii, Goagsie. Poţi să te obişnuieşti să trăieşti cu virusu. O grămadă de muişti au reuşit fără vreo bătaie de cap. Pot trece ani buni până să te-mbolnăveşti, îi zic io. Orice muist sănătos poa’ să dea ortu popii-oricând. Aşa tre’ să vezi lucrurile. Spectacolu tre’ să continue13.

E destul de uşor să faci filozofie când vine vorba de alt muist care are căcat în loc de sânge.

În orice caz, Johnny chiar l-a ajutat pe Sick Boy să-şi facă doza şi să şi-o injecteze-n venă.

Tocma când Sick Boy era cât pe ce să ţipe, Johnny îi înţepă vena, trase înapoi nişte sânge-n rezervor şi lansă pe orbită elixiru dătător de viaţă şi de moarte.

Sick Boy îl îmbrăţişă strâns pe Swanney, apoi se retrase, lăsându-şi mâinile pe lângă corp. Erau relaxaţi ca doi iubiţi într-o-mbrăţişare post-coitală. Acuma era rându lu Sick Boy să-i facă serenade lu Johnny.

— Swanney, cât te iubesc, da, bătrâne Swanney, cât te iubesc...

Duşmani cu câteva minute-n urmă, erau acum suflete pereche.

M-am dus să-mi iau porţia. Mi-a luat o grămadă să găsesc o venă ca lumea. Fetele mele nu stau aşa la suprafaţă, ca la majoritatea oamenilor. Când m-a plesnit, am savurat-o. Ali avea dreptate. Ia cel mai tare-orgasm al tău, înmulţeşte senzaţia cu douăzeci şi n-o să fii nici măcar p-aproape. Oasele mele uscate şi crăpate sunt mângâiate şi lichefiate de mângâierile frumoasei mele heroine. Pământu s-a mişcat şi-ncă se mai mişcă.

Alison îmi zice c-ar trebui să merg s-o văd pe Kelly, care se pare că-i cam deprimată de când a făcut avortu. Deşi nu mă judecă, Alison vorbeşte ca şi când aş avea vreo legătură cu sarcina lu Kelly şi cu-ntreruperea ei.

— Da’ cum să mă duc s-o văd? N-are nici o treabă cu mine, spun pe un ton defensiv.

— Eşti prietenu ei, nu?

Sunt tentat să-l citez pe Johnny şi să spun că acuma suntem doar cunoscuţi. În mintea mea sună bine: „Suntem doar cunoscuţi acuma“. Pare că s-aplică dincolo de poveştile noastre personale cu drogurile; o metaforă strălucită pentru vremurile-astea. Da’ mă abţin.

În schimb, mă mulţumesc să fac foarte clar faptu că suntem cu toţii prietenii lu Kelly şi să-ntreb de ce-am fost io delegat cu vizitele.

— În pizda mă-sii, Mark. Ştii că te place.

— Kelly? Ete pula! spun surprins, intrigat şi destul de jenat. Păi dacă-i adevărat, io sunt un găozar orb şi prost.

— Da’ bine-nţeles că-i placi. Ne-a zis asta de-o mie de ori. Întotdeauna vorbeşte de tine. Mark în sus, Mark în jos.

Foarte rar mi se zice Mark. De obicei, e Rents sau, mai de căcat, Rent Boy14. E super naşpa să ţi se zic-aşa. Încerc să nu le-arăt că mă seacă, pentru c-asta i-ar întărâta şi mai tare p-alde muie.

Sick Boy ne-ascultase. Mă-ntorc spre el:

— Şi tu zici că-i adevărat? Lu Kelly-i place de mine?

— Toţi muiştii de pe faţa pământului ştiu că e-n limbă după tine. Nu-i tocmai un secret. Fără supărare, da’ io nu po’ s-o-nţeleg. Ar trebui să-şi fac-un control la cap.

— Păi mersi că mi-ai zis şi mie, bă, muie.

— Dacă vrei să stai toată ziua-ntr-o cameră-ntunecoasă ca să te uiţi la casete, fără să vezi ce se-ntâmplă-n juru tău, nu-i treaba mea să vin să-ţi arăt cu degetu.

— Da’ mie nu mi-a zis niciodată nimic, mă văicăresc io, plângându-mi de milă.

— Şi ce-ai vrea, să-şi scrie asta pe tricou? Nu prea ştii mare lucru despre femei, nu-i aşa, Mark? întreabă Alison şi Sick Boy rânjeşte.

Mă simt jignit de ultima remarcă, da’ sunt hotărât să iau treaba asta lejer, în caz că-i vreo-nscenare, regizată, fără-ndoială, de Sick Boy. Muistu-ăsta intrigant răzbeşte-n viaţă punând mine antipersonal pentru to’arăşii lui. Ce pizda mă-sii plăcere găseşte el în asta, mă depăşeşte.

Îmi fac nişte provizii de marfă de la Johnny.

— Curat ca zăpada prospăt căzută, rahatu-ăsta, îmi zice.

Asta-nsemna că nu era-ndoită prea mult cu ceva prea toxic.

Trebuia să plecăm în curând. Johnny îmi împuia urechile c-o tonă de căcaturi; lucruri pe care nu voiam să le-ascult. Cine pe cine-a mai ţepuit, poveşti cu figuranţi d-ăştia care iau dreptatea-n mâinile lor şi care fac viaţa tuturor muiştilor un căcat cu toată isteria lor antidrog. Bălmăjea ceva despre viaţa lui şi debita fantezii despre cum o să se lase el şi-o să se care-n Thailanda, unde femeile ştiu să trateze-un domn ş-unde poţi să trăieşti ca un rege dac-ai pielea albă şi câteva zeci de lire bunicele-n buzunar. De fapt, el zice chestii mai nasoale d-atât, mult mai cinice şi mai sclavagiste. Iar vorbeşte spiritu-ăla malefic, mi-am zis, nu Lebăda Albă. Sau el era? Cine ştie. Şi cui îi pasă.

Alison şi Sick Boy schimbaseră replici concise, ca şi cum ar fi plănuit o altă afacere cu bile. Apoi s-au ridicat ş-au şters-o-amândoi din cameră. Arătau plictisiţi şi blazaţi, da’ când s-au întors, am ştiut că şi-o trăseseră-n dormitor. Mi se părea că, pentru femei, să ţi-o tragi cu Sick Boy era ca şi cum ai vorbi sau ai bea ceai cu nişte prieteni.

Raymie desena pe pereţi cu creioane colorate. Era-n filmu lui, chestie care-i convenea, ca oricărui bulangiu.

M-am gândit la ce-mi zisese Alison. Kelly tocmai făcuse un avort săptămâna trecută. Dac-aş fi mers s-o văd, mi-ar fi fost cam silă să i-o trag, presupunând că ea ar fi vrut. Chiar n-o mai fi rămas ceva acolo, o zeamă lipicioasă, bucăţi din chestia aia sau măcar ceva umed? Probabil că eram complet ţicnit. Alison avea dreptate. Nu ştiam mare lucru despre femei. De fapt, nu ştiam mare lucru despre nimic.

Kelly stă la Inch şi-i cam greu s-ajungi acolo cu-autobuzu şi io-s prea lefter ca să iau taxiu. Poate că se-ajunge de-aici la Inch cu autobuzu, da’ nu ştiam care din ele mergea pân-acolo. Adevăru e că-s cam distrus ca să mă fut şi cam futut ca să vorbesc. Vine-autobuzu 10 şi mă sui în el, înapoi la Leith şi la Jean-Claude Van Damme. Tot drumu m-am gândit foarte bucuros la ce cafteal-o să-i dea lu muistu-ăla şmecher.

Dileme de rahat15 nr. 63

O s-o las să cureţe totu de pe mine sau să cureţe prin mine... să mă cureţe pe dinăuntru.

Marea asta interioară. Problema e că oceanu-ăsta superb aduce cu el o grămadă de rămăşiţe otrăvitoare de la navele scufundate... otrav-aia e diluată de apă, da’ cum se duc valurile, rămâne-n urmă rahatu, în corpu meu. Ia la fel de bine cum şi dă, îmi ia endorfina şi centrii nervoşi ai rezistenţei la durere; şi lor le trebuie mult până să se-ntoarcă.

E oribil tapetu din dărâmătur-asta de căcat. Mă terorizează. Tre’ să-l fi pus cu ani în urmă vreun meşter de coşciuge... se potriveşte, c-aşa-s şi io, un meşter de coşciuge şi reflexele mele nu se-mbunătăţesc... da’ totu-i aici, totu-n strânsoare-asta năduşită. Seringă, ac, lingură, lumânare, brichetă, pacheţel cu praf, totu-i bine, totu-i frumos; da’ mi-e teamă că toată mare-asta interioară o să sece-n curând, lăsând în urmă tot rahatu-ăla otrăvitor, eşuat în corpu meu.

La-nceput mi-am făcut înc-o doză. Pe când îmi ţin mâna tremurând deasupra lumânării, aşteptând să se dizolve prafu, mă gândesc; mai multă mare pe termen scurt, mai multă otravă pe termen lung. Da’ gându-ăsta nu-i nici pe departe de-ajuns ca să mă împiedice să fac ceea ce trebuie să fac.

Prima zi a Festivalului de la Edinburgh

A treia oară-i cu noroc. E aşa cum mi-a zis Sick Boy: tre’ mai întâi să ştii cum e când încerci să te laşi, înainte să te laşi pe bune. Nu-nveţi cu-adevărat decât din eşecuri şi ce-nveţi e importanţa pregătirilor. S-ar putea să aibă dreptate. Oricum, de data asta m-am pregătit. Chiria în avans pe-o lună pentru camer-asta mare şi goală, cu privelişte asupra cartierului Links. Prea mulţi muişti îmi ştiu adresa de pe Montgomery Street. Aveam banii pregătiţi! Să-i fac praf în mod rezonabil a fost partea cea mai grea. Cea mai uşoară a fost ultima mea injecţie, în braţul stâng, azi-dimineaţă. Aveam nevoie de ceva care să mă ţină dus în timpul pregătirilor intense. După aia, m-am lansat ca o rachetă în Kikgate, trecând rapid prin lista de cumpărături.

Zece cutii de supă de roşii Heinz, opt cutii de supă de ciuperci (toate se consumă reci), un tub mare de îngheţată cu vanilie (care se va topi şi va fi băută), două sticle de lapte cu magneziu, un flacon de paracetamol, un pachet de tablete pentru gură Rinstead, un flacon de multivitamine, cinci litri de apă minerală, douăşpe cutii de isotonic Lucozade şi nişte reviste: un porno soft, Viz, Scottish Football Today, The Punter etc. Cel mai important lucru a fost deja procurat printr-o vizită la casa părintească; sticluţele cu valium ale maică-mii, extrase din dulapu ei de la baie. Nu-mi pare rău pentru asta. Acuma nu le mai foloseşte şi, dacă mai are nevoie, la vârsta şi sexu ei, nenorocitu-ăla de doctor o să i le prescrie ca pe ursuleţii de jeleu. Şi mă delectez bifând toate chestiile de pe listă. O să fie-o săptămână grea.

Camera mea e goală şi nemochetată. E o saltea în mijlocu podelei, c-un sac de dormit pe ea, un reşou electric ş-un televizor alb-negru p-un scăunel de lemn. Am trei găleţi de plastic maro, jumate-umplute c-un amestec de apă şi dezinfectant, pentru căcat, borâtură şi pişat. Îmi aliniez cutiile de supă, sucurile şi medicamentele undeva la-ndemână, lângă patu meu improvizat.

Mi-am făcut ultima injecţie ca să m-ajute să trec de groaza mersului la cumpărături. Ce mi-a mai rămas mă va ajuta să dorm şi să mă las de dava. O să-ncerc s-o iau în doze mici, calculate. Am nevoie de ceva rapid. Se instalează marele declin. Începe-aşa, ca de obicei, c-un pic de greaţă, undeva în capu stomacului ş-un atac de panică iraţional. Cum îmi dau seama că m-apucă boala, trece de la deranjant la insuportabil. O durere cumplită începe să se-ntindă de la dinţi, la fălci şi orbite, până-n oase, ca o nenorocită de pulsaţie implacabilă, care mă stoarce. Vin la rând vechile năduşeli şi să nu uităm frisoanele care-mi acoperă spatele, ca un strat de brumă de pe o capotă de maşină. E timpu să acţionez. Nu se poate să cedez acuma şi să mă dau bătut. Am nevoie de bătrâna lingură, un impuls uşor, care să mă trezească. Singura chestie către care mă pot mişca e davaua. O mică-nţepătură ca să rezolve cu membrele-alea contorsionate ş-o să mă trimită la culcare. După care-i zic pa. Swanney a dispărut, Seeker e la răcoare. Mai rămâne Raymie. Mă duc să-l sun pe muist de la telefonu public din hol.

Îmi dau seama, în timp ce formez, că cineva a trecut pe lângă mine. Atingere-aia uşoară mă face să tresar, da’ n-am nici un chef să mă întorc şi să văd cine e. Să sperăm că n-o să mai stau aici atât de mult încât să fie nevoie să-i întâlnesc pe noii mei „tovarăşi de apartament“. Jegoşii-ăia nu există pentru mine. Nici un muist nu există. Numai Raymie. Cade fisa. O voce de pipiţă.

— Alo? îşi trage ea nasu.

Are o răceală sau e de la dava?

— Raymie e-acolo? Io-s Mark.

Raymie cre’ că i-a zis de mine, fin’că io n-o cunosc, da’ ea sigur mă cunoaşte. Vocea i se-nmoaie.

— Raymie e plecat, zice. La Londra.

— La Londra? Pula mea... şi când tre’ să se-ntoarcă?

— Nu ş’.

— N-a lăsat nimic pentru mine, nu?

Poate-am noroc şi-a fost băiat de treabă, muistu.

— E, acuma...

Pun receptoru jos tremurând. Două variante; unu: s-o las baltă şi-napoi în cameră, doi: să-l sun pe muistu de Forrester şi să merg la Muirhouse, s-o ard aiurea şi să-mi iau ţeapă c-o marfă de căcat. Nici un dubiu. În douăj’ de minute:

— Spre Muirhouse, prietene? îl întreb pe şoferu de pe-autobuzu 32, în timp ce băgam fisa-n cutie, tremurând.

Orice port e bun pe vreme de furtună, şi e numa furie aici, îndărătul frunţii mele.

O băbătie nasoală se uită urât la mine când trec pe lângă ea-n autobuz. Fără doar şi poate că-s varză şi arăt ca dracu. Nu mă deranjează. Nu există nimica-n viaţa mea, în afară de mine şi de Michael Forrester şi de distanţa dintre noi, care mă bagă-n boală: distanţă constant redusă de-autobuzu-ăsta.

Stau jos pe locurile din spate. Autobuzu-i aproape gol. O duduie stă vizavi de mine, ascultând ceva la walkmanu ei Sony. Arată bine? Cui dracu-i pasă. Deşi ar trebui să fie un casetofon „personal“, po’ s-aud foarte clar. Ascult-o piesă-a lu David Bowie... Cei mai frumoşi ani.

Nu vreau să te-aud zicând

că viaţa nu te duce nicăieri –

Îngeraş...

Uită-te la ceru-ăsta, viaţa a-nceput,

nopţile sunt calde şi

suntem la-nce-puu-uut....

Am toate-albumele pe care le-a scos Bowie. Şi-s multe, pula mea. O mulţime de chestii piratate-n pula mea. Nu dau doi bani pe el sau pe muzica lui. Nu-mi pasă decât de Mike Forrester, un muist fără pic de talent, care n-a scos nici un album. Nici un single. Da’ Mikey, drăguţu, e omu momentului. Cum a zis Sick Boy odată, parafrazându-l fără-ndoială pe vreun alt muist: savurează momentu. (Cre c-un dement dintr-o reclamă la ciocolată a zis-o primu.) Da’ io nici măcar nu-mi pot asuma sentimentele-astea fin’că-s cât se poate de pe lângă moment. Momentu sunt eu, bolnavu, şi Mikey, tămăduitoru.

O pizdă rablagită, la ora asta sunt mereu d-astea-n autobuz, îi bagă şoferului tot felu de băşini şi rahaturi; trage-o salvă de-ntrebări nerelevante despre numere, trasee şi ore. Urcă-n pula mea odată sau cară-te şi mori, pula mea de pizdă fleşcăită. Aproape că m-am sufocat d-atâta furie mocnită, de la meschinăria ei egoistă şi de la răbdarea de tot căcatu pe care-o-avea şoferu cu pizd-aia. Toţi vorbesc despre tineri şi despre vandalism, da’ cum rămâne cu vandalismu-ăsta psihic practicat de toţi boşorogii-ăştia cretini? Şi când într-un final se suie, mai are şi tupeu să-i meargă gura ca un găoz...

Stă chiar în faţa mea. Îi sfredelesc ceafa cu privirea. Îi doresc o hemoragie cerebrală sau un atac de cord ca lumea... nu. Fac o pauză, să mă gândesc. Dacă s-ar întâmpla asta, ne-ar reţine şi mai mult. Îi trebe o moarte-nceată şi dureroasă, ca să fim chit pentru suferinţele mele. Dacă moare repede, oamenii-ar începe să s-agite. Întotdeauna profită de ocaziile-astea. Celulele canceroase-ar aranja-o bine. Îi doresc ca un nucleu de celule d-astea, să se dezvolte şi să se-nmulţească-n corpu ei. Po’ să simt cum se-ntâmplă deja....da’ se-ntâmplă-n corpu meu. Sunt prea rupt să continui. Mi-am pierdut toată ura pentru păpuş-asta bătrână. Nu mai simt decât apatie. Ea e-n afara momentului.

Capu mi s-a futut de tot. Se smuceşte-aşa brusc şi violent, c-am impresia c-o să-mi zboare de pe umeri drept în poala hoaştei din faţa mea. Îl ţin bine cu ambele mâini, am coatele pe genunchi. O să-mi ratez staţia. Nu. Un val de energie şi mă dau jos la Pennywell Road, peste drum de centru comercial. Traversez şoseaua cu două benzi şi-o iau prin centru. Trec de clădirile-alea cu obloane de oţel care n-au fost niciodată trase şi traversez parcarea unde nu s-au parcat niciodată maşini. Niciodată de când s-a deschis. Acu mai bine de douăj’ de ani.

Apartamentu de-nchiriat al lu Forrester e-ntr-un bloc mai mare decât majoritatea celor din Muirhouse. Cele mai multe au două etaje, da’ al lui are cinci, aşa că are lift, care nu merge. Ca să-mi păstrez energia, merg sprijinindu-mă de perete până sus.

Pe lângă crampe, dureri, năduşeli şi o dezintegrare aproape completă a sistemului nervos central, maţele mele-s gata să se verse. Simt o schimbare care-mi face greaţă, un dezgheţ ameninţător după o lungă perioadă de constipaţie. Încerc să m-adun la uşa lu Forrester. Da’ el va şti că-s în căcat. Un fost comerciant de dava ştie-ntotdeauna când cuiva îi e rău. Doar că nu vreau să-şi dea infectu-ăsta seama cât sunt de disperat. Atâta vreme cât sunt gata să suport orice căcat, orice abuz de la Forrester, ca s-obţin ce vreau, nu văd de ce-aş face din asta ceva mai evident decât e cazu.

Forrester poate foarte bine să-mi vadă reflexia părului roşcat în geamu armat, ondulat, de la uşă. Îi ia o veşnicie să răspundă. Bulangiu-a-nceput să mă fută înainte să pun bine picioru la el în casă. M-a salutat fără nici un fel de căldură-n voce.

— Ce ’aci, Rents, zice.

— Nu-i rău, Mike.

Îmi zice „Rents“ în loc de „Mark“ şi io-i zic „Mike“ în loc de „Forry“. Pregăteşte deja dozele. Bulangiu-ăsta încearcă să-mi intre-n graţii cu cea mai bună tactică? Probabil că-i singura-n momentu-ăsta.

— Intră, dă el indiferent din cap şi io-l urmez conştiincios.

Mă aşez pe canapea, ceva mai departe de-o paraşut-obeză cu picioru rupt. Membru băgat în ghips stă sprijinit p-o măsuţă de cafea ş-are-o umflătură albă respingătoare între ghipsu jegos şi şortu de culoarea piersicii. Ţâţele-i stau deasupra unei halbe uriaşe de Guinness şi bluza ei maro se chinuie să-i strângă pieile albe şi fleşcăite. Are şuviţe oxigenate slinoase, cu nişte rădăcini cenuşii insipide. Nu se stresează să mă bage-n seamă, da’ scoate-un râs oribil şi jenant, ca un răget, la nu-ş’ ce remarcă ţicnit-a lu Forrester; nu m-am prins, probabil despre felu-n care-arătam. Forrester stă-n faţa mea, într-un fotoliu uzat, are faţa lată, da’ corpu subţire, e-aproape chel la douăş’cinci de ani. Felu-n care i-a căzut păru-n ultimii doi ani e fenomenal, mă-ntreb dac-a luat virusu. Mă-ndoiesc oarecum. Se zice că doar cei buni mor tineri. În mod normal, aş face-un comentariu nasol, da-n momentu-ăsta aş scoate-o la produs şi pe bunică-mea cu toată colostomia ei. În definitiv, Mikey e omu meu.

Pe celălalt fotoliu de lângă Mikey stă un cretin c-o mutră rea, care e cu ochii pe scroafa balonată, sau mai bine zis pe jointu-ăla de amatori din care trage ea. Înainte să i-l paseze dementului cu mutră rea, trage-un fum extravagant şi teatral. Am pata pusă pe toţi ăştia care-au ochi de insectă înfundaţi în feţe de şobolani. Nu sunt cu toţii răi. Hainele-l trădează, catalogându-l ca un super meseriaş. Cu siguranţă c-a stat la unu dintre hotelurile Windsor, Saughton, Bar L, Perth, Peterhead16 etc., şi se pare c-a stat destul p-acolo. Pantaloni bleumarin lucioşi, pantofi negri, o helancă muştar cu dungi albastre la guler şi la manşete ş-un hanorac verde (pe vreme-asta!) aşezat pe spătaru fotoliului.

Nu se fac prezentările, da’ ăsta-i prerogativu lu Mike Forrester-faţă-de-pulă. El e bosu şi ştie foarte bine asta. Cretinu se lansează-ntr-o conversaţie, vorbind fără-ncetare, ca un ciutan care vrea să stea seara cât mai târziu. Domnul Modă, Johnny Saughton o să-l numesc pe muist, nu zice nimic, doar zâmbeşte enigmatic şi din când în când îşi dă ochii peste cap de extaz, la şto. Dac-ai văzut vreodată faţa unui animal de pradă, arăta ca a lu Saughton. Scroafa-cea-Grasă, Doamne, ce de căcat poate fi, grohăie şi io mă strofoc din când în când să chicotesc linguşitor, asta ca să par cât de cât rezonabil.

După ce-am ascultat o vreme tot rahatu-ăla, durerea şi greaţa mă forţează să intervin. Semnalele mele non-verbale sunt ignorate cu dispreţ, aşa că mă bag direct.

— Scuze că te-ntrerup, frate, da’ tre’ să mă tirez. Ai marfa?

Reacţia e peste aşteptări, chiar şi după standardele jocului de căcat pe care-l joacă Forrester.

— Taci ’n pula mea din gură! Pizda mă-tii de infect. Vorbeşti când îţi zic io. Ţine-ţi gur-aia-n pula mea! Nu-ţi place compania, cară-te-n pula mea. Ş-am încheiat povestea.

— Nu te supăra...

Era o capitulare umilă din partea mea. Până una-alta, omu-ăsta e-un zeu pentru mine. Aş merge-n mâini şi-n patru labe, pe cioburi, o mie de kilometri, ca să-i folosesc rahatu pe post de pastă de dinţi şi amândoi ştim asta. Nu sunt decât un pion în jocu intitulat „Marketingul lui Michael Forrester – un tip dur“. Pentru toţi cei care-l ştiu, e un joc întemeiat pe nişte concepţii ridicol de greşite. Mai mult, e evident făcut de dragu lu Johnny Saughton, da’ ce pula mea, e-afacerea lu Mike şi când l-am sunat, l-am rugat să-mi dea o mână d-ajutor.

Mai încasez o porţie de umilinţă crasă încă o vreme, care mi se pare o eternitate. Da’ trec peste asta făr’ să mă stresez. Nu iubesc nimic (în afară de droguri), nu urăsc nimic (în afară de forţele care mă-mpiedică să fac rost de ele) şi nu mi-e teamă de nimic (decât că nu fac rost). Şi mai ştiu că un căcăcios ca Forrester nu m-ar băga-n toată porcări-asta dac-ar vrea să-mi dea ţeapă.

Când mi-aduc aminte de ce mă urăşte, sunt foarte satisfăcut. Mike a fost odată terminat dup-o tipă care-l dispreţuia. O tipă cu care m-am futut după aia. Nici pentru mine, nici pentru ea n-a-nsemnat mare lucru, da’ sigur e că l-a făcut praf pe Mike. Majoritatea oamenilor ar învăţa din asta, vrei întotdeauna chestii pe care nu le poţi avea şi ţi se dau pe tavă chestii pe care nu dai doi bani. Asta-i viaţa, aşa că de ce-ar fi sexu diferit de orice altă parte-a ei? Am tot avut în trecut genu-ăsta de-ntorsături. Oricine are. Problema e că rahatu-ăsta vrea să ţină-n el tot felu de mici nedreptăţi lipsite de importanţă, hârciog perfid ce e. Da’ io tot îl iubesc. Trebe. El e şefu.

Mikey începe să se cam sature de jocu umilirii. Un sadic tre’ să aibă interes ca să dea cu tesla-n coaie. Mi-ar fi plăcut să-i răspund mai ca lumea, da-s prea futut ca să mai reacţionez la miştourile lui obosite. Aşa că zice:

— Ai mălaiu?

Scot din buzunar nişte bancnote mototolite şi le pun pe masa de cafea, aşa, c-o servilitate emoţionantă. Cu un aer reverenţios şi cu tot respectu cuvenit lu Mikey cu statutu lui de Şef, i le-nmânez. Pentru prima oară-mi dau seama că Scroafa-cea-Grasă are desenată cu markeru negru pe ghips, pe partea interioară a coapsei, o săgeată uriaşă care indică spre pizda ei. De-a lungul ei, cu majuscule îngroşate, scrie: INTRODUCEŢI PULA AICI. Maţele mi se contractă rapid înc-o dată şi nevoia să iau marfa de la Mikey şi s-o şterg ’n pula mea mai repede e aproape copleşitoare. Mikey apucă bancnotele şi, spre uimirea mea, scoate două capsule albe din buzunar. N-am mai văzut d-astea niciodată. M-au apucat nişte draci, care veneau, parcă, de nicăieri. Nu, nu de nicăieri. Senzaţii d-astea tari nu se pot datora decât drogului sau posibilităţii absenţei lui.

— Ce pula mea-i rahatu-ăsta?

— Opiu. Supozitoare cu opiu, şi tonu lu Mikey s-a schimbat. E beton, zice el, aproape scuzându-se. Izbucnirea mea a spulberat toată simbioza noastră bolnavă.

— Ce pizda mă-sii vrei să fac cu astea? strig, fără să-mi dau seama, şi apoi îi bag un rânjet, simţind cum m-apucă iar dracii.

Mike rămâne ca scos din priză.

— Chiar vrei să-ţi zic io? spune p-un ton batjocoritor, invocând autoritatea căpătată mai devreme, în timp ce Saughton râde pe sub mustaţă şi Scroafa-cea-Grasă grohăie.

Vede că oricum nu mă amuză şi continuă:

— Doar nu-ţi baţi capul cu băgatu-n venă? Vrei ceva lent, care să-ţi ia durerea, ceva care să te-ajute să te laşi, nu? Păi astea-s perfecte. Special concepute-n pula mea, pentru nevoile tale. Ţi se topesc în organism, efectu creşte, după care se diminuează treptat. Astea se folosesc în spitale, ce pula mea.

— Zici tu?

— Ascult-aci la vocea experienţei, zâmbeşte el, da’ mai mult spre Saughton decât spre mine.

Scroafa-cea-Grasă îşi lasă căpăţân-aia unsuroasă pe spate, dezvelind nişte dinţi mari şi galbeni.

Aşa că fac după cum mi s-a recomandat. Ascult vocea experienţei. Mă scuz, mă retrag în toaletă, mi le introduc cu mare atenţie-n cur. Era prima dată când îmi băgam degetu-n cur şi m-a lovit o uşoară senzaţie de greaţă. Mă privesc în oglinda de la baie. Păru roşu, des, da’ transpirat ş-o faţă albă, cu o grămadă de pete dezgustătoare. Două dintre ele cu-adevărat deosebite; astea două chiar ar trebui puse la categoria nasoale. Una pe obraz, cealaltă pe bărbie. Scroafa-cea-Grasă şi cu mine-am face-un cuplu-a-ntâia şi mă distrez gândindu-mă la imaginea noastră într-o gondolă pe canalele Veneţiei. Mă întorc jos, încă mi-e rău, da-s bucuros la gându c-am făcut rost.

— O să le ia ceva timp, punctează Forrester înţepat, când mă-ntorceam în sufragerie.

— Mie-mi zici. De bune ce sunt, s-ar putea chiar să mi se-nţepenească-n cur.

Primesc primu zâmbet de la Johnny Saughton, pentru necazurile mele. Aproape că-i văd sângele-n juru gurii strâmbe. Scroafa-cea-Grasă se uită la mine ca şi când i-aş fi măcelărit ritualic primu născut. Expresia aia a ei enervantă, incomprehensibilă, mă face să mă piş pe mine de râs. Mike arborează un aer afectat, de genu eu-stric-glumele-aici, da’ e atenuat de resemnare, fiindcă puterea lui asupra mea s-a dus. S-a dus odată cu definitivarea tranzacţiei. Acuma nu mai era decât un moţ de căcat din centru comercial. De fapt, cu mult mai puţin. Şi cu asta basta.

— Oricum, ne vedem mai încolo, dau din cap către Saughton şi Scroafa-cea-Grasă.

Un Saughton zâmbitor îmi face cu ochiu ca-ntre tovarăşi, dând din gene de parcă-ar fi vrut să măture toată camera. Chiar şi Scroafa-cea-Grasă încearcă să-şi stoarcă un zâmbet. Iau toate gesturile lor ca pe-o dovadă-n plus că balanţa de putere dintre mine şi Mike s-a echilibrat fundamental. Ca o confirmare, el mă conduce spre ieşire.

— Eh... ne mai vedem noi. Eh... îmi pare rău pentru toate rahaturile pe care ţi le-am aruncat mai devreme. Bulangiu de Donnely... mă scoate rău din sărite. Un matolist de prim rang, în pula mea. O să-ţi zic altădată toată povestea. Nu te-ai supărat, nu, Mark?

— Ne mai vedem, Forry, îi răspund, c-o voce-n care sper c-a simţit un pic d-ameninţare, cât să-l îngrijoreze, dacă nu să-l pună serios pe gânduri.

Totuşi, o parte din mine nu vrea să-l sperie pe muist. E un gând care mă temperează, că s-ar putea să mai am nevoie de el. Da’ nu aşa tre’ să gândeşti. Dac-o să continui să gândesc aşa, tot exerciţiu n-o să mai aibă nici un sens, în pula mea.

Când am ajuns pe la ultima treaptă, uitasem că-mi e rău; aproape mi-era bine. Pot să simt, parcă nu mă mai seacă durerea din corp. Ştiu că e ridicol să mă conving că marfa şi-a făcut deja treaba, da’ cu siguranţă efectu placebo funcţionează. Singuru lucru de care-s conştient e un mare terci în maţele mele. Mă simt ca şi când m-aş topi pe dinăuntru. Nu m-am căcat de vreo cinci sau şase zile; acuma se pare că e pe ţeavă. Mă băs şi imediat după asta simt ceva mocirlos în pantaloni şi pulsu mi s-accelerează. Bag viteză; îmi strâng muşchii sfincterului cât pot. Pagubele-au fost deja făcute, oricum, da’ o să fie şi mai rău dacă nu iau măsuri imediate. Mă gândesc să mă-ntorc la Forrester, da’ deocamdată nu mai vreau să am de-a face cu muistu-ăla. Îmi amintesc că ăia de la pariuri, de la centru comercial, au o toaletă-n spate.

Intru-ntr-un magazin plin de fum şi mă-ndrept fix spre budă. Super scenă-n pula mea; doi tipi stau în faţa uşii de la toaletă, pişându-se-acolo, unde era deja o baltă adevărată de urină stătută pe podea. Ciudat e că mi-aduce-aminte de bazinele pentru copii de la ştrandurile unde mergeam. Cei doi muşterii îşi scutură pulele-n trecere, apoi şi le-ndeasă-n prohab cu grija cu care mi-aş băga io-n buzunar o batistă-mpuţită. Unu dintre ei se uită suspicios la mine şi-mi blochează drumu spre toaletă.

— Buda-i înfundată-n pizda mă-sii, prietene. N-o să te poţi căca acolo. Îmi arată spre buda turcească, plină de apă maronie, hârtie igienică şi bucăţi de căcat.

Mă uit la el consternat.

— Tre’ să mă cac, frate.

— Doar n-o să-ţi dai drumu-acolo?

Tocmai de ce-aveam nevoie-n pula mea. Charles Bronson din Muirhouse. Numai un muist ca ăsta-l face pe Charles Bronson s-arate ca Michael J. Fox. De fapt, aduce un pic cu Elvis, aşa cum arată Elvis acuma; un fost Teddyboy17 îndesat, în descompunere.

— Dă-te-n pula mea la o parte.

Indignarea mea tre’ să fi fost convingătoare, fin’că dementu chiar îşi cere scuze.

— N-am vrut să te supăr, frate. Doar că nişte ciutani de pe-aici au încercat să-şi fac-acolo loc de băgat în venă. Ş-asta nu ne place.

— Nişte ţărănoi jegoşi, pizda mamii lor, adaugă tovarăşu lui.

— Am avut dop, frate-n ultimele zile. O să turbez, ’n pula mea, de la cufureal-asta. Tre’ să mă cac. Arată ca dracu înăuntru, da’ ori asta, ori chiloţii mei. Încă nu mi-am dat drumu pe mine. Sunt ş-aşa destul de trosnit, nu-mi pasă de altceva.

Bulangiu dă din cap empatic şi-mi deschide calea. Simt cum pişatu-ăla-mi îmbibă tenişii când trec peste prag. Mă gândesc la cât e de ridicol să spun că încă nu mi-am dat drumu pe mine când chiloţii mei sunt plini acuma. Un lucru bun, totuşi, e faptu că-ncuietoarea uşii a rămas intactă. Uimitor, ’n pula mea, dacă te gândeşti la starea atroce-n care era buda.

Îmi dau jos chiloţii şi m-aşez pe bazinu-ăla rece şi ud de porţelan. Îmi deşert maţele, simţind că tot, măruntaiele, stomacu, intestinele, splina, ficatu, rinichii, inima, plămânii şi creieru-n pula mea, mi se scurge în WC prin găoază. Cum mă cac io, muştele se tot lovesc de faţa mea, de mă trec fiori prin tot corpu. Prind una şi, spre uimirea şi satisfacţia mea, o simt zbătându-mi-se în mână. Strâng tare pumnul, cât s-o imobilizez. Îmi deschid degetele şi văd un ditamai gabor infect, o bestie păroasă.

Mânjesc cu el peretele din faţă; desenez cu arătătoru un „H“, apoi un „I“ şi un „B“, folosindu-i maţele, ţesuturile şi sângele pe post de cerneală. Încep un „S“, da’ mi se cam subţiază proviziile. Nu-i nimic. Iau puţin de la „H“, care are un surplus şi completez „S“- u. Stau cât pot de departe, cât să n-alunec în haznaua de sub mine şi-mi admir îndemânarea. Animalu-ăla nesimţit, care mi-a dat atâta bătaie de cap, a fost tranformat într-o operă de artă, la care-mi place foarte tare să mă uit. Încă făceam speculaţii pe marginea poveştii, ca metaforă pozitivă pentru alte chestii din viaţa mea, când mi-am dat seama ce am făcut şi m-a paralizat un val îngrozitor de frică. Pe moment rămân complet înţepenit. Da’ numa pe moment.

Cad de pe marginea vasului şi genunchii mei plonjează pe podeaua plină de pişat. Blugii îmi alunecă pe jos şi absorb lacom urina, da’ abia dacă bag de seamă. Îmi suflec mâneca de la cămaşă şi, dup-o scurtă ezitare, uitându-mă la resturile alea dezgustătoare şi pe alocuri fleşcăite, îmi bag mâinile până la cot în ap-aia maro. Scormonesc atent şi-mi recuperez unu dintre supozitoare. Dau la o parte rahatu care s-a pus pe el. E puţin topit, da-n mare e intact. Îl pun pe capacu bazinului. Ca să-l localizez pe celălalt, a mai fost nevoie să fac câteva scufundări lungi în împuţiciunea aia şi să pipăi căcatul multor muşterii cumsecade din Muirhouse şi Pilton. Mă sufoc o dată, da-mi găsesc mica pepită de aur, surprinzător, mai bine conservată decât prima. Atingerea apei mă dezgustă mai rău decât rahatu. Braţu meu cu pete maro mi-aminteşte de clasicul bronz cu tricou. Conturu merge până sus, deasupra cotului, fin’c-a trebuit să bag mâna pân’ la-ncheietură. Dincolo de sila produsă de atingerea apei, mi se pare potrivit să-mi bag braţu sub robinetu de apă rece de la chiuvetă. Nu e chiar cel mai serios şi temeinic spălat, da’ e tot ce po’ să suport. După aia mă şterg la cur cu partea curată a chiloţilor şi-i îndes, plini de căcat, în vasu de la WC, pe lângă toată-mpuţiciunea.

Aud o bătaie-n uşă-n timp ce-mi trag pe mine Levişii-mbibaţi. Din nou, senzaţia de ud pe picioare, mai mult decât duhoarea, îmi dă o stare de ameţeală. Ciocănitu se transformă-ntr-o bubuitură puternică.

— Ieşi afară, bă, muie, că plesnim aicea-n pula mea!

— Ţineţi-vă-n pizda mamii voastre!

Am fost tentat să-nghit supozitoarele, da’ am refuzat ideea de cum mi-a trecut prin minte. Astea-s făcute pentru uz anal şi mai era destulă chestie d-aia cleioasă, ca să-mi fie clar că n-o să-mi fie uşor să le ţin prea mult în mine. Cum dădusem afară tot ce-aveam în măruntaie, probabil că băieţii mei ar fi fost mai în siguranţ-acolo. Ş-au mers unde le era locu.

Mi-am atras nişte priviri ciudate când am plecat de la pariuri, nu atât de la gloata aia de pişaţi-rahaţi care s-a strâns în urma mea cu nişte replici batjocoritoare de genu „era şi timpu-n pula mea“, cât de la vreo doi muşterii care examinau felu-n care-arătam. Un dement chiar mi-a adresat nişte replici vag ameninţătoare, da’ majoritatea erau prea afundaţi în jocurile lor ilegale de cărţi sau în cursele de pe ecran. Plecând, am observat că Elvis/Bronson gesticula larg în faţa televizorului.

În staţia de autobuz, mi-am dat seama ce caniculară devenise ziua. Mi-am amintit că-mi zisese cineva că e prima zi a Festivalului. Păi, chiar că au vreme bună pentru asta. Am stat sprijinit de peretele din staţie, lăsând soarele să-mi zvânte pantalonii. Am văzut un 32 venind, da’, din apatie, nu m-am mişcat. Când a venit următoru, m-am adunat şi-am urcat în pula mea, îndreptându-mă spre Sunny Leith. Cred că e vremea să mă curăţ, mă gândesc în timp ce urc scările spre nou meu apartament.

În călduri

Vreau ca bunul meu prieten sloboz-în-cur, Rent Boy, să nu-mi mai scuipe-n ureche. Pe păpuşica din faţa noastră stă o pereche de LIV (lenjerie intimă vizibilă) şi toată atenţia mea este solicitată pentru a asigura desfăşurarea unei examinări riguroase. Da! Asta m-ar mulţumi. Sunt în călduri, în căldurile-pulii-mele. E una din zilelea-alea când hormonii îmi bombardează corpul ca nişte biluţe de oţel de la pinball, iar toate luminile şi sunetele alea demente mi se tot aprind în cap.

Şi ce-mi propune Rents, în această superbă după-amiază, pe-o vreme bună pentru o plimbare de toamnă? Muistu are tupeul de a-mi sugera să ne-ntoarcem la el acasă, unde duhneşte-a alcool, a sloboz stătut şi-a gunoi care-ar fi trebuit aruncat cu săptămâni în urmă, ca să ne uităm la casete. Să tragem perdeaua, să-mpiedicăm lumina soarelui şi propriile unde cerebrale şi să mă holbez la el cum râde pe sub mustaţă ca un cretin, cu un joint în mână şi toate chestiile de rigoare. Ei bine, non, non, non, Monsieur Renton, Simon nu e pedepsit să stea în camere-ntunecate cu toată plebea din Leith şi cu toţi junkiştii care rumegă rahat, mama lor de dependenţi. Pentru că eu am fost făcut să te iubesc, gagi-cooo, tu ai fost făcută să mă iubeşti...

...o curvă grasă se postă-n faţa pizdulicii cu LIV, blocându-mi cu curu ei obez accesul privirii la acel popou subliminal. Mai are obrazu să poarte şi colanţi – deloc conştientă de sensibilitatea stomacului lui Simon!!

— Uite ce gagicuţă suplă! remarc sarcastic.

— Dă-te-n pula mea de pizdă misogină, spune Rent Boy.

Sunt tentat să-l ignor pe cretin. Tovarăşii sunt o pierdere de vreme-n pula mea. Sunt întotdeauna gata să te tragă-n jos, la mediocritatea lor socială, sexuală şi intelectuală. Mai bine l-aş pune totuşi la punct pe dement, ca să nu creadă că e unu-zero pentru el.

— Faptul că tu foloseşti termenul „pizdă“ în aceeaşi frază cu „misogin“ arată că ai o concepţie tulbure şi dereglată despre chestia asta, cum ai despre orice altceva.

Asta l-a depăşit pe muist. Zice ceva porcos în schimb, într-o încercare patetică de a salva situaţia. Rent Boy 0, Simon 1. Ştim amândoi asta. Renton, Renton, care-i scoru...

La Poduri e pizderie. Ooh, ooh lala, hai la dans, ooh, ooh lala, la dans cu Simon... Sunt aici păsărici de toate rasele, culorile, religiile şi naţionalităţile. Oh, da, păsărico, daa! E timpu să faci mişcare. Două exemplare orientale consultă o hartă. Expresul Simon, asta le-ar trebui. Al dracu Rents, e un prost infect, complet inutil.

— Pot să v-ajut? Încotro vă-ndreptaţi? întreb.

Demodata ospitalitate şcoţiană, da, e ne-ntrecută, şpune tânărul Sean Connery, noul Bond, fetelor, pentru că aceasta eşte noua modă...18

— Căutăm Royal Mile, îmi răspunde-o voce preţioasă, într-o engleză colonială.

Cum mi s-a mai ridicat steagu. Bunul Şimon zice şă vă puneţi mâinile pe picioare...19

Bineînţeles, Rent Boy arată ca o pulă bleagă într-o mulţime de pizdulice. Uneori chiar cred că dementu are impresia că erecţia e bună ca să te pişi în sus pe pereţi.

— Urmaţi-mă. Mergeţi la vreun spectacol?

Nu, nu poţi să dai vina pe Festival c-a adus o mulţime de pipiţe.

— Da.

Una dintre păpuşile de porţelan îmi dă o hârtie cu Brecht: Cercul caucazian de cretă, cu Grupul Universităţii de Teatru din Nottingham. Fără-ndoială, un grup de labagii piţigăiaţi plini de coşuri, cu o jalnică impresie artistică, răsuflaţi înainte să termine facultatea, pentru ca după aia să-nceapă să lucreze la benzinării care cauzează copiilor din împrejurimi leucemie sau în centrele de consultanţă pentru investiţii, care închid fabrici, aruncând oamenii-n sărăcie şi disperare. Totuşi, hai să scoatem din discuţie faza cu actoria. Nişte muişti căcănarii ăştia, nu crezi, Sean, vechiul meu prieten, fost tovarăş lăptar? Da, Şimon, cred că ai mare dreptate aici. Bătrânul Sean şi cu mine avem atâtea-n comun. Amândoi băieţi din Edina, amândoi foşti lăptari. Eu n-am făcut decât ruta Leith, în timp ce Sean, dac-asculţi pe orice boşorog, a livrat lapte la toate gospodăriile din oraş. Legile privind munca minorilor erau mai lejere pe-atunci, bănuiesc. Un aspect sub care suntem diferiţi este felul în care arătăm. Din acest punct de vedere, Sean e mai puţin Sean decât Simon.

Acuma Rents bălmăjeşte ceva despre Galileo şi Mutter Courage şi Baal şi toate rahaturile-alea. Curvele par destul de impresionate. Băga-mi-aş pula de insensibil ce sunt! Bulangiu-ăsta chiar îşi are-ntrebuinţările lui. E o lume uluitoare. Da, Şimon, cu cât văd mai mult, cu atât cred mai puţin. Tu şi cu mine suntem cei mai tari, Sean.

Cele două pipiţe orientale pleacă la spectacol, dar au fost de acord să se-ntâlnească cu noi după, să bem ceva la Deacons. Rents nu poa’ s-ajungă. Bu-hu-hu-n-morţii-mă-sii. O să plâng pân-adorm. Se vede cu domnişoara Mogadon20, frumoasa Heroina... şi eu va trebui să le-ntreţin pe ambele puicuţe... dacă decid să mă prezint. Sunt un om ocupat. Datoria înainte de toate, nu-i aşa, Sean? Cu şiguranţă, Şimon.

Îi fac vânt lu Rents, poa’ să meargă să se sinucidă cu droguri. Am numa prieteni unu şi-unu. Spud, Premiu Doi, Begbie, Matty, Tommy: toţi ăştia sunt L-I-M-I-T-A-Ţ-I. O companie extrem de limitată. Mi s-a luat de-a binelea de rataţi de-ăştia, irecuperabili, beţivani, scoţieni, junkişti şi multe altele. Sunt un tânăr dinamic, în ascensiune şi sunt înfipt, înfipt, înfipt...

... socialiştii o ţin una şi bună cu tovarăşii tăi, clasa ta, solidaritatea ta şi societatea. Conservatorii o ţin una şi bună cu angajatorul tău, ţara ta, familia ta. P-ăştia chiar că-i fut în gură. Sunt eu, eu, EU, în pula mea, Simon David Williamson, NUMĂRU UNU-N PIZDA MĂ-SII, împotriva lumii şi e o luptă de unu singur. Chiar e foarte uşor... Dă-i în pula mea pe toţi. Îţi admir individualişmul nemărginit, Şimon. Te aşemeni mult cu mine când eram tânăr. Mă bucur că ai spus asta, Sean. Au mai făcut şi alţii comentarii similare.

Uhh... un muist bubos, cu fular de suporter Hearts... da, muiştii-s acasă azi. Uită-te la el; expresia supremă antistil. Mai bine-aş vedea-o pe sor-mea-ntr-un bordel, decât să-l văd pe frate-miu c-un fular cu Hearts, pe bune... Heeii-ruuup, înc-o fătucă bine făcută... rucsac, bronz bun... mmm... sug, fut, sug, fut... ne prăbuşim cu toţii...

... unde să merg... să trag un pic de fiare la sală, acuma au saună şi solar... să-mi tonific muşchii... agitaţia de la dava e doar o amintire neplăcută. Ce gagicuţe bunuţe, Marianne, Andrea, Ali... ce loz norocos voi trage-n sear-asta? Care-i cea mai bună la pat? Cu mine, bineînţeles. Aş putea chiar să găsesc ceva pe la club. Schimbările sunt magice. Trei grupuri: femei, tipi hetero şi tipi gay. Tipii gay umblă după tipi hetero, genu-ăla de clubberi cu bicepşii mari şi burţile umflate cu bere. Tipii hetero umblă după femei, cărora le plac poponarii supli şi-n formă. Nici unu din fraierii-ăştia nu obţine ce vrea. În afară de noi, nu, Sean? Cu şiguranţă, Şimon.

Sper să nu-l văd pe poponaru care s-a ţinut după mine ultima dată când am fost acolo. Când eram la-mpinge-tava mi-a zis că are HIV, da’ că totu era-n regulă, nu era o condamnare la moarte, niciodată nu se simţise mai bine. Cât de dobitoc să fii să-i spui asta unui străin? Probabil că erau abureli.

O regină-n mizerie-a futaiului... că mi-am adus aminte, tre’ să cumpăr nişte prezervative... da’ n-ai cum să iei HIV în Edinburgh dacă ţi-o tragi c-o gagică. Se zice că Goagsie ăla mic aşa l-a luat, da’ cred că-şi tot băgase căcaturi în venă pe neve. Dacă n-o arzi cu d-alde Renton, Spud, Swanney şi Sneeker la băgat în venă, atunci n-ai nici o treabă... totuşi... de ce să-ţi-o cauţi cu lumânarea... da’ de ce nu... cel puţin ştiu că sunt încă aici, încă viu, fiindc-atâta vreme cât am ocazia să pun mâna pe-o femeie şi pe pizda ei, asta e, asta-i tot, mi se pare că orice altceva e ZERO, nimic nu poate să-mi astupe marea GAURĂ NEAGRĂ, ca un pumn încleştat în capu pieptului...

Maturizare în public

Trecând peste resentimentele incontestabile pe care le-avea faţă de mama ei, Nina nu-şi dădea seama cu ce greşise ea. Semnalele erau confuze. La început: Dă-te la o parte; după care: Nu mai sta degeaba acolo. Un grup de rude au făcut un zid în jurul mătuşicii Alice. De unde stătea, Nina nu putea s-o vadă pe Alice, dar toată agitaţia cauzată de venirea ei din cealaltă parte a camerei era un semn că mătuşa ei era pe-acolo, pe undeva.

Mama ei i-a prins privirea. Se tot holba la Nina, ca un cap de hidră. După „uite – uite că“ şi „a fost un om bun“, Nina văzu buzele mamei sale spunând cuvântul: Ceai.

A încercat să ignore semnalul, dar mama ei şoptea insistent, îndreptându-şi cuvintele în cealaltă parte a camerei, ca un jet fin, către Nina:

— Mai fă nişte ceai.

Nina şi-a aruncat numărul din NME21 pe podea. S-a ridicat din fotoliu şi s-a îndreptat spre o masă mare de sufragerie, a luat o tavă pe care se aflau un ceainic şi o cană mare de lapte, aproape goală.

Ajunsă-n bucătărie, şi-a studiat faţa în oglindă, concentrându-se asupra unui coş de deasupra buzei superioare. Părul ei negru, filat, părea gras, deşi abia şi-l spălase cu o seară înainte. S-a frecat pe stomac, simţindu-se balonată din cauza retenţiei de fluide. Trebuia să-i vină ciclul. O perioadă tare naşpa.

Nina nu putea lua parte la acest ciudat festival al doliului. Toată chestia părea naşpa. Indiferenţa obişnuită pe care a afişat-o la moartea unchiului Andy era mimată doar în parte. Când era mică, el era ruda ei preferată şi-o făcea să râdă sau, cel puţin, aşa i s-a spus. Toate lucrurile astea se petrecuseră: glumele, gâdilatul, joaca, proviziile generoase de îngheţată şi dulciuri. Totuşi, nu găsea nici o legătură emoţională între ea-de-atunci şi ea-de-acum şi, prin urmare, nici o legătură emoţională cu Andy. Faptul că-şi asculta rudele rememorând zilele acelea din pruncie şi copilărie a făcut-o să se agite stânjenită. Părea negarea esenţială a ceea ce era ea acum. Mai rău, era şi naşpa.

Cel puţin era îmbrăcată în doliu, după cum ţineau cu toţii să-i reamintească. Credea că rudele ei sunt foarte plictisitoare. Se înfigeau cu toţii îndârjit în partea lumească a vieţii; un adeziv morbid îi ţinea laolaltă.

— Fătuc-asta nu se-mbracă niciodată decât în negru. Pe vremea mea, fetele purtau culori drăguţe, aprinse, în loc să-ncerce s-arate ca vampirii.

Unchiu Bob, grasul, stupidul unchiu Bob, spusese asta. Rudele râseseră. Era mai degrabă râsul nervos al copiilor speriaţi, care-ncearcă să se pună bine cu zbirul şcolii, decât cel al unor adulţi care reacţionează la auzul unei chestii amuzante. Pentru prima dată, Nina şi-a dat seama că râsul era provocat de ceva mai mult decât umorul. Era ca reducerea unei tensiuni, solidaritatea în faţa doamnei cu coasa. Moartea lui Andy pusese subiectul ăsta în fruntea listei fiecăruia dintre ei.

Ceainicul a fluierat. Nina a făcut încă o cană mare de ceai şi a dus-o înăuntru.

— Las-o baltă, Alice. Las-o baltă, dragă. Uite c-a venit Nina cu ceaiul, spuse mătuşica Avril.

Nina s-a gândit că, probabil, îşi investeau nişte aştepări nerealiste în PGTips22. Puteai să te-aştepţi de la el să compenseze pierderea unei relaţii de douăzeci şi patru de ani?

— E-ngrozitor să ai probleme cu inima, afirmă unchiu Kenny. Măcar n-a suferit. E mai bine decât marele C, să putrezeşti în agonie. Şi tatăl nostru s-a prăpădit de inimă. Blestemul familiei Fitzpatrick. Ăsta-i bunicul tău.

Se uită la vărul Ninei, Malcolm, şi zâmbi. Deşi Malcolm era nepotul lui Kenny, era doar cu patru ani mai tânăr decât unchiul său, şi arăta mai bătrân.

— Într-o bună zi, problemele-astea cu inima, cancerul şi toate astea vor fi uitate, se aventură Malcolm.

— Da, da. Ştiinţa medicală. Apropo, cum se mai simte Elsa? Vocea lui Kenny scăzu.

— O să mai aibă înc-o operaţie. La trompele uterine. Se pare că ceea ce fac ei e...

Nina se-ntoarse şi părăsi camera. Malcolm părea că nu voia să vorbească decât despre operaţiile suferite de soţia lui, pentru a putea avea copii. Detaliile i-au făcut buricele degetelor să se încreţească. De ce presupuneau oamenii că vrei s-auzi chestiile-alea? Ce femeie ar trece prin toate astea, doar ca să fac-un plod plângăcios? Ce bărbat ar încuraja-o să facă asta? Când trecea prin hol, sună soneria. Era mătuşica Cathy cu unchiu Davie. Făcuseră foarte mult pe drum de la Leith la Bonnyrigg.

Cathy o-mbrăţişă pe Nina.

— O, draga mea. Unde e? Unde e Alice?

Nina o plăcea pe mătuşica Cathy. Era cea mai sociabilă dintre mătuşile ei şi o trata mai degrabă ca pe o persoană, nu ca pe un copil.

Cathy merse înăuntru şi o îmbrăţişă pe Alice, cumnata ei, apoi pe sora ei, Irene, mama Ninei, şi pe fraţii ei, Kenny şi Bob, în această ordine. Nina crezu că ordinea a fost de bun gust. Davie dădea scurt din cap către fiecare.

— Hristoase, n-ai pierdut vremea venind aici cu duba aia veche, Davie, spuse Bob.

— Da. Drumul de tranzit e cu totul altceva. Începe la ieşirea din Portobello şi te lasă înainte de Bonnyrigg, explică Davie conştiincios.

Soneria se auzi din nou. De data asta, era doctorul Sim, medicul de familie. Sim era vioi şi-avea o ţinută de afaceri, dar o expresie gravă. Prin atitudinea sa încerca să transmită o doză de compasiune, păstrându-şi, totuşi, o forţă pragmatică pentru a conferi încredere familiei. Sim era de părere că nu se descurca rău.

Şi Nina credea asta. Un roi de mătuşici cu sufletul la gură se foiau pe lângă el, ca fanii în jurul unui star rock. După puţin timp, Bob, Kenny, Cathy, Davie şi Irene l-au însoţit sus pe doctorul Sim.

Când au ieşit din cameră, Nina şi-a dat seama că-i venise ciclul. A urcat după ei.

— Dă-te din drum, şuieră Irene către fiica sa, uitându-se înapoi.

— Mă duc la toaletă, răspunse Nina indignată.

În baie, şi-a dat jos hainele, începând cu mănuşile negre de dantelă. Examinând proporţiile pagubelor, a observat că scurgerea trecuse prin chiloţi, dar n-ajunsese la colanţii negri.

— Căcat, zise, când picături de sânge negru şi gros căzură pe covorul din baie.

Rupse câteva fâşii de hârtie igienică pe care şi le puse ca să împiedice scurgerea. Apoi căută în dulăpiorul din baie, dar nu găsi nici tampoane, nici şerveţele igienice. Să fi fost Alice prea bătrână pentru ciclu? Probabil.

Reuşi să scoată majoritatea petelor de pe covor, îmbibând alte câteva bucăţi de hârtie cu apă.

Nina intră şovăitor sub duş. După ce s-a clătit, a făcut un tampon de hârtie igienică şi s-a-mbrăcat rapid, nemaipunându-şi chiloţii, pe care i-a clătit în chiuvetă, i-a mototolit şi i-a-ndesat în buzunar. Şi-a stors coşul de deasupra buzei superioare şi s-a simţit mult mai bine.

Nina a auzit grupul părăsind camera şi coborând. Locul ăsta era o fundătură şi ea voia să iasă. Tot ce aşteptase era momentul potrivit să-i ceară maică-sii bani. Trebuia să meargă la Edinburgh cu Shona şi cu Tracy, să vadă o trupă la Studiourile Carlton. Nu-i plăcea să iasă-n oraş când era la ciclu, fiindcă Shona-i spusese că tipii îşi dau seama când eşti pe stop, o simt pur şi simplu, orice-ai face. Era mai mică decât Nina, dar o făcuse de două ori, o dată cu Graeme Tedpath şi o dată cu un francez pe care-l întâlnise la Aviemore.

Nina nu fusese cu nimeni deocamdată, n-o făcuse. Aproape toate tipele pe care le ştia spuseseră că e de căcat. Băieţii erau prea proşti, prea ursuzi şi plictisitori sau se excitau prea uşor. Îi făcea plăcere efectul pe care-l avea asupra lor, îi plăcea să le vadă expresia crispată, tâmpă de pe faţă, când se uitau la ea. Când o s-o facă, va fi cu cineva care ştie despre ce e vorba. Cineva mai în vârstă, dar nu ca unchiu Kenny, care se uita la ea ca un câine, cu ochii injectaţi şi scoţând pe ascuns limba. Avea un sentiment ciudat că unchiu Kenny, în ciuda vârstei, era genul ăla de incapabil cu care fuseseră Shona şi restul.

Dincolo de rezervele pe care le avea în privinţa ieşirii-n oraş, alternativa era să stea şi să se uite la televizor. Mai bine zis, asta-nsemna Bruce’s Fosyth’s Generation Game cu maică-sa şi cu băşinosu-ăla mic de frate-su, care se emoţiona întotdeauna când apărea ăsta pe sticlă şi recita rapid replicile, cu vocea lui scârţâitoare şi ambiguă. Maică-sa nici măcar n-o lăsa să fumeze-n sufragerie. Îl lăsa să fumeze-n sufragerie pe Dougie, prietenul ei retard. Asta era-n regulă, dac-o luai mai degrabă ca pe-un subiect de glumiţe decât ca pe una dintre cauzele cancerului sau afecţiunilor cardiace. Oricum, Nina trebuia să meargă sus din cauza unui poponar şi-asta era cel mai de căcat. În camera ei era frig şi până să dea drumul la căldură şi să se-ncălzească, ar fi putut să fumeze un pachet normal de Marlboro. Dă-le-n pizda mă-sii pe toate! Astă-seară o să-şi încerce norocu la petrecere.

Ieşind din baie, Nina se uită la unchiu Andy. Cadavrul e-ntins pe pat, încă acoperit. Ar fi putut să-i închidă gura, se gândi ea. Arăta ca şi când ar fi dat ortu popii intoxicat cu alcool şi pus pe scandal, ca şi când înţepenise în timp ce discuta despre fotbal sau politică. Cadavrul era slăbănog şi ofilit, dar, iarăşi, unchiu Andy a fost aşa dintotdeauna. Şi-a amintit cum o gâdila la coaste cu degetele-astea osoase, perseverente şi ubicue. Poate că unchiu Andy murea mereu.

Nina scotoci prin dulap să vadă dacă Alice avea vreo pereche de chiloţi pe care i-ar putea împrumuta. Şosetele şi boxerii lui Andy erau în partea de sus a dulapului cu sertare. Chiloţeii lui Alice erau în partea de jos. Nina a fost uimită de gama de lenjerie pe care-o avea Alice. Avea de la chiloţi de mărimi mai mari decât cea obişnuită, pe care Nina şi-i puse în dreptul taliei şi aproape-i veniră până la genunchi, până la peticele de dantelă, cu care nu şi-o putea imagina pe mătuşa Alice. O pereche era făcută din acelaşi material ca mănuşile negre de dantelă pe care le avea Nina. Şi-a scos mănuşile ca să poată pipăi chiloţii. Deşi ăştia-i plăceau, a ales o pereche roz cu floricele, după care s-a întors în baie, să şi-i pună.

Când a coborât, a constatat că alcoolul luase locul ceaiului, ca liant social principal al grupului. Doctorul Sim stătea în picioare, cu whisky-ul în mână, vorbind cu unchiu Kenny, unchiu Bob şi cu Malcolm. Se-ntrebă dacă Malcolm o să o chestioneze despre trompele uterine. Toţi bărbaţii beau cu o hotărâre stoică, ca şi când ar fi fost o datorie serioasă. În ciuda durerii, sentimentul de uşurare din aer era evident. Era al treilea atac de cord al lui Andy şi acum, când într-un final cedase, puteau să-şi vadă cu toţii de vieţile lor, fără să mai sară agitaţi de fiecare dată când auzeau vocea lui Alice la telefon.

Sosise un alt văr, Geoff, fratele lui Malky. O privi pe Nina într-un fel în care ea simţi ceva apropiat de ură. Într-un fel ciudat, care-o făcea să-şi piardă sângele rece. Dar tot un labagiu era. Toţi verii Ninei erau aşa sau măcar cei pe care-i cunoscuse. Mătuşica Cathy şi unchiu Davie (el era din Glasgow şi era protestant) aveau doi fii: Billy, care tocmai se-ntorsese din armată şi Mark, despre care se credea că ia droguri. Nu erau aici, fiindcă abia dacă-l ştiau pe Andy sau pe altcineva din gaşca din Bonnyrigg. Probabil că vor veni la înmormântare. Sau poate că nu. Cathy şi Davie au avut un al treilea fiu, pe care-l chema tot Davie şi care murise cu un an în urmă. Avea grave handicapuri fizice şi psihice şi trăise mai toată viaţa-ntr-un spital. Nina nu-l văzuse decât o dată, încovrigat într-un scaun cu rotile, cu gura deschisă şi privirea goală. Se-ntreba cum trebuie să se fi simţit Cathy şi Davie la moartea lui. Desigur, trişti, dar poate că şi uşuraţi.

Rahat. Geoff venea să-i vorbească. I-l arătase odată Shonei, care spusese că arată ca Marti de la Wet Wet Wet. Nina îl ura atât pe Marti, cât şi pe cei de la Wet Wet Wet şi, în orice caz, nu credea că Geoff ar avea ceva-n comun cu el.

— Eşti bine, Nina?

— Da. Păcat de unchiu Andy.

— Da, ce po’ să zic? ridică Geoff din umeri.

Avea douăzeci şi unu de ani şi asta i se părea foarte mult Ninei.

— Şi când termini şcoala? a întrebat-o.

— La anu. Voiam să plec acuma, dar m-a bătut mama la cap să mai stau.

— Ai examene de calificare23?

— Da.

— La ce?

— Engleză, mate, artă, contabilitate, fizică, studii moderne.

— O să le iei?

— Da. Nu-i aşa greu. În afară de mate.

— Şi după aia ce faci?

— Îmi iau o slujbă. Sau intru-ntr-o combinaţie.

— Nu vrei să dai mai departe la facultate?

— Nu.

— Ar trebui. Ai putea merge la Universitate.

— Pentru ce?

Geoff trebui să se gândească un pic. Terminase de curând facultatea, cu specializare în literatură engleză, iar acuma era şomer. La fel ca majoritatea colegilor săi absolvenţi.

— E o viaţă socială bună, zise.

Nina şi-a dat seama că-n privirea pe care i-o aruncase Geoff nu era ură, ci dorinţă. Cu siguranţă băuse înainte să vină şi avea mai puţine inhibiţii acum.

— Chiar ai crescut, Nina, zise el.

— Da, se-nroşi ea, ştiind că asta făcea şi urându-se din cauza asta.

— Ţi-ar plăcea s-o ştergem de-aici? Adică, să mergem într-un bar? Am putea merge peste drum să bem ceva.

Nina cântări propunerea. Chiar dacă Geoff vorbea numai rahaturi studenţeşti, tot era mai bine decât să stea aici. I-ar vedea cineva la bar, fiindcă aşa era-n Bonnyrigg şi cineva ar vorbi despre asta. Shona şi Tracy ar afla şi ar vrea să ştie cine este acest tip misterios, mai în vârstă. Era o ocazie prea bună ca s-o rateze.

Apoi Nina şi-a amintit de mănuşi. Aiurită, şi le lăsase pe dulapul cu sertare din camera lui Andy. Îi ceru scuze lui Geoff.

— Da, bine-atunci. Mă duc doar până sus la toaletă.

Mănuşile încă mai erau pe dulap. Le luă şi le puse-n buzunarul jachetei, dar acolo avea chiloţii uzi, aşa că-şi scoase repede mănuşile, punându-le în celălalt buzunar. Se uită la Andy. Era ceva diferit la el. Transpira. L-a văzut tresărind. Dumnezeule, era sigură că l-a văzut tresărind. Îi atinse mâna. Era caldă.

Nina alergă jos.

— Unchiu Andy! Cre... cred... ar trebui să veniţi... e ca şi cum ar fi înviat...

O priviră neîncrezători. Kenny a reacţionat primul, sărind câte trei trepte o dată, fiind urmat de Davie şi doctorul Sim. Alice a tresărit speriată, cu gura deschisă, dar fără s-o ia de bună.

— A fost un om bun... n-a ridicat niciodată mâna la mine... gemea ea delirând. Ceva dinăuntru o făcu să urmeze turma.

Kenny atinse fruntea transpirată şi mâna fratelui său.

— Arde! Andy nu e mort! ANDY NU E MORT!

Sim tocmai voia să examineze corpul, când fu împins de Alice, care, lăsând la o parte orice jenă, se aruncă asupra trupului îmbrăcat în pijamale.

— ANDY! ANDY, MĂ AUZI?

Capul lui Andy alunecă pe-o parte, expresia lui stupidă şi-ngheţată rămânând aceeaşi, iar corpul înţepenit.

Nina chicoti agitată. Au prins-o pe Alice şi-au ţinut-o ca pe-o dementă periculoasă. Femei şi bărbaţi gângureau şi scoteau sunete liniştitoare, în timp ce doctorul Sim îl examina pe Andy.

— Nu. Îmi pare rău. Domnul Fitzpatrick e mort. Inima lui s-a oprit, spuse el cu gravitate. Se dădu înapoi şi-şi puse mâna sub aşternuturi. Apoi se aplecă şi scoase ceva din priză. Ridică un cablu alb şi scoase de sub pat un întrerupător.

— Cineva a lăsat în priză pătura electrică. Asta explică transpiraţia şi căldura corpului, anunţă el.

— Vai de mine. Dumnezeule mare, râse Kenny.

Văzu cum ochii lui Geoff sclipeau spre el. Ca să se justifice, spuse:

— Andy s-ar pişa pe el de râs. Ştii ce simţ al umorului avea.

Îşi întoarse palmele-n afară.

— Eşti un mare dobitoc... e Alice aici... pufni Geoff înfuriat, înainte să se-ntoarcă şi să iasă din cameră.

— Geoff. Geoff. Stai aşa, prietene... îl rugă Kenny.

Auziră cum s-a trântit uşa de la intrare.

Nina crezu c-o să facă pe ea. O durea tot corpul, fiindcă se chinuia să-şi reprime spasmele de râs care-o zgâlţâiau. Cathy îşi puse braţu-n jurul ei.

— E-n regulă, draga mea. Hai că trece. Nu-ţi face griji, spuse ea, iar Nina-şi dădu seama că plângea ca un copil.

Plângea cu o forţă brută, într-un total abandon de sine, în timp ce toată tensiunea i se revărsa din corp şi rămase nemişcată în braţele lui Cathy. Amintiri, amintiri plăcute din copilărie îi indundau mintea. Amintiri despre Andy şi Alice, despre fericirea şi dragostea care fuseseră odată acolo, în casa mătuşii şi a unchiului său.

Victorie în ziua de Anul Nou

— Un an nou fericit, muist prăpădit ce eşti!

Franco îşi îndoi braţul pe după capu lu Stevie. Stevie simţi cum i se-ncordau câţiva muşchi ai gâtului, în timp ce se chinuia, ţeapăn, sobru şi stângaci, să intre-n ritm.

Răspunse la urare cât de-nsufleţit putu. După care urmă o rundă de La mulţi ani; mâinile ezitante îi erau strivite, primi câteva palme peste spatele ţeapăn, cineva îi sărută buzele strânse şi inerte. Nu se putea gândi decât la telefon, la Londra şi la Stella.

Nu dăduse telefon. Mai rău, nu fusese acasă când a sunat el. Nici măcar la maică-sa. Stevie se-ntorsese la Edinburgh şi-i lăsase terenul liber lui Keith Millard. Nenorocitu-o profita la maxim. Or fi-mpreun-acum, cum probabil că au fost şi-aseară. Millard era un ordinar. La fel era şi Stevie. La fel şi Stella. Era o combinaţie naşpa. Da’ Stella era şi cea mai minunată persoană din lume, în ochii lu Stevie. Lucru ăsta o făcea să fie mai puţin ordinară; de fapt, nu era deloc ordinară.

— Las-o mai moale-n pana mea! E Anu Nou, pula mea! comandă Franco, mai degrabă decât să sugereze.

Aşa făcea el. Oamenii vor fi forţaţi să se simtă bine, dacă e nevoie.

De regulă, nu era nevoie. Erau cu toţii înspăimântător de high. Lu Stevie îi era greu să reconcilieze lumea asta cu cea pe care tocmai o părăsise. Acuma era conştient că se uitau la el. Cine erau oamenii-ăştia? Ce voiau ei? Răspunsu era că ei erau prietenii lui şi că-l doreau.

O melodie de la pick-up îi sfredelea conştiinţa, sporindu-i nefericirea.

Iubeam o fată, o drăguţă, o fată drăguţă,

E dulce-plăcută ca o poiană-ntr-o strungă,

E la fel de plăcută ca şi poiana,

Drăguţa, purpuria poiană,

Mary, clopoţelul meu sălbatic din Scoţia.

S-au strâns cu toţii, plini de entuziasm.

— Harry Lauder24 e cel mai tare. El face tot Anu Nou, vorb-aia, remarcă Dawsie.

În bucuria de pe feţele celor din jur, Stevie regăsea măsura nefericirii sale. Butoiul lui cu melancolie nu avea fund, iar el aluneca rapid, îndepărtându-se de vremurile bune. Astfel de vremuri îi păreau uneori frustrant de aproape; le putea vedea, peste tot în jurul lui. Mintea lui era ca o închisoare a cruzimii, arătându-i sufletului său captiv libertatea, dar nimic mai mult.

Stevie îşi sorbi cutia de Export şi speră să reziste toată noaptea fără să deprime prea mulţi oameni. Frank Begbie era principala problemă. Era apartamentul lui şi el era hotărât ca toată lumea să se distreze.

— Biletu tău la meciu de diseară-i la mine, Stevie. Pe ei, pe muiştii-ăia Jambo25, spuse Renton.

— Nu se uită nimeni la meci în bar? Credeam c-o să-l dea pe satelit.

Sick Boy, care-o tot îmbârligase pe-una mică şi bruneţică, pe care Stevie n-o cunoştea, se-ntoarse spre el:

— Dă-te-n pula mea, Stevie. Ţi-ai făcut nişte obiceiuri tare proaste la Londra, ascultă la mine. Detest fotbalu televizat, ’n pula mea. E ca futaiu cu prezervativ. Sex sigur, ’n pula mea, fotbal sigur, ’n pula mea, totu sigur, ’n pula mea. Hai să ne facem cu toţii-n juru nostru-o lume sigură, aşa mică şi drăguţă, zise el la mişto, strâmbându-se.

Stevie uitase ce proporţii avea grosolănia-nnăscută a lu Sick Boy.

Rents era de acord cu Sick Boy. Asta era ceva neobişnuit, credea Stevie. Se contraziceau mereu. De obicei, daca unu zicea dulceaţă, celălalt zicea rahat.

— Ar trebui să interzică fotbalu la televizor, ca să le facă pe toate putorile-alea obeze să-şi mişte curu la meciuri.

— Hai că m-ai convins, zise Stevie resemnat.

Acordu dintre Rents şi Sick Boy n-a durat.

— Ţi-ai găsit tu să vorbeşti despre mişcatu curului. Domnu legumă-n persoană. Dacă n-ai lua H la fiecare zece minute, ai putea s-ajungi la mai multe meciuri sezonu ăsta decât ăla trecut, rânji Sick Boy.

— Da’ ştiu că ai tupeu, pula mea de muist...

Rents se-ntoarse spre Stevie şi-şi flutură batjocoritor degetu-n direcţia lu Sick Boy.

— Lu muist-ăsta-i ziceau Retardu, fiindc-umbla mereu drogat.

Au continuat să se certe. Altădată, Stevie s-ar fi distrat. Acuma-l epuiza.

— Să nu uiţi, Stevie, c-o să cam stau cu tine prin februarie, îi spuse Rents.

Stevie dădu amărât din cap. Spera ca Rents să fi uitat de asta sau s-o fi lăsat baltă. Rents era de treabă, da’ avea o problemă cu drogurile. La Londra s-ar reapuca rapid de heroină dacă s-ar înhăita cu Tony şi cu Nicksy. Căutau mereu noi adrese de unde să-şi ridice ajutorul de şomaj. Rents părea că nu muncească niciodată, da’ mereu lăsa impresia că are bani. La fel şi Sick Boy, care se comporta cu banii altora ca şi când ar fi fost ai lu tac-su şi se-ntâmpla exact la fel şi-n cazu lui.

— Chef la Matty după meci. La noua lui casă de pe Strada Lorne. Să fiţi acolo la timp, strigă Begbie la ei.

Încă un chef. Pentru Stevie, era ca un fel de slujbă. Anul Nou se va tot lungi. O să se mai liniştească după 4 ianuarie, când o să-nceapă să fie pauze-ntre chefuri. Şi pauzele-astea or să crească, până când o să se-ajungă la o săptămână normală, cu chefuri în weekend.

Au mai venit câţiva oameni noi. Apartamentul ăla mic se umplea. Stevie nu-l văzuse niciodată pe Franco, Cerşetorul26, aşa de-n largul lui. Nici măcar n-au sărit la Rab McLaughlin sau Premiu Doi, cum i se spunea, când ăsta s-a pişat după perdelele lu Begbie. Premiu Doi era incoerent de beat de câteva săptămâni încoace. Anul Nou era un mijloc potrivit de camuflare pentru oameni ca el. Iubita lui, Carol, se pornise să protesteze împotriva comportamentului lui. În primul rând, Premiu Doi nici nu-şi dăduse seama că ea era acolo.

Stevie s-a mutat în bucătărie, unde era mai linişte şi-unde măcar putea s-audă telefonul. Ca un tânăr om de afaceri cu viitor, îi lăsase maică-sii o listă cu numere de telefon la care putea să fie găsit. I le putea da Stellei, dacă suna.

Stevie-i spusese ce simţea pentru ea, în spelunca aia nenorocită din Kentish Town, aia-n care nu mergeau de obicei. Şi-a pus inima pe tavă. Stella îi spusese că va trebui să se gândească la ce-a spus el, că o speriase pe bune şi că acum era prea mult pentru ea. I-a spus c-o să-l sune când se-ntoarce el în Scoţia. Şi-asta a fost.

Au plecat din pub, fiecare-n altă direcţie. Stevie, cu rucsacul pe umăr, s-a-ndreptat spre metrou, să ia trenul spre King’s Cross. S-a oprit, s-a-ntors şi s-a uitat la ea cum traversa podul.

Buclele castanii îi fluturau sălbatic în vânt, cum se-ndepărta, îmbrăcată cu geaca ei donkey27, fustă scurtă, ciorapi negri de lână groasă şi pantofi Doctor Martens28, cu talpă groasă. A aşteptat ca ea să se-ntoarcă şi să-i arunce-o privire. Nu s-a-ntors nici măcar o dată. Din staţie, Stevie şi-a cumpărat o sticlă de whisky Bell’s, pe care-a ras-o până s-ajungă metroul în Waverly.

Starea lui nu se-mbunătăţise de-atunci. Stătea pe masa acoperită cu muşama, contemplând faianţa din bucătărie. June, iubita lui Franco, a intrat şi i-a zâmbit, luându-şi nervoasă ceva de băut. June nu vorbea niciodată şi părea adesea copleşită de astfel de ocazii. Franco vorbea de-ajuns pentru amândoi.

— Hei... Stevie... La mulţi ani, eh, gen... lălăi Spud.

— Te-am văzut, Spud. Azi-noapte-am fost împreună... la Tron29. Ţi-aduci aminte?

— Da... chiar. Ia-o mai uşor, frate, se concentră Spud, apucând o sticlă-ntreagă de cidru.

— E-n regulă, Stevie? Cum e la Londra? întrebă Nicola.

Dumnezeule, nu, se gândi Stevie. E aşa de simplu să vorbeşti cu Nicola. O să-mi vărs tot năduful... nu, n-o să fac asta... ba da.

Stevie-ncepu să vorbească. Nicola asculta răbdătoare. Spud dădea din cap empatic, subliniind din când în când că toată faza era „prea de tot...“.

Simţea că se face de rahat, dar nu se putea opri din vorbă. Ce plictisitor tre’ să fie pentru Nicola, până şi pentru Spud. Dar nu se putea opri. Până la urmă, Spud a plecat, dar Kelly i-a luat locul. Li s-a alăturat şi Linda. Trebuie să-nceapă imnurile în camera din faţă.

Nicola i-a dat un sfat practic:

— Sun-o sau du-te s-o vezi.

— STEVIE! VINO-NCOA, BĂ, MUIE! urlă Begbie.

Stevie s-a lăsat târât la propriu până-n camera din faţă.

— Stai la discuţii cu pipiţe-n rahatu-ăla de bucătărie. Eşti chiar mai rău decât pizd-aia libidinoasă d-acolo, împătimitu de jazz, pula mea.

Făcu un gest spre Sick Boy, care se tot freca cu tipa pe care-o-mbârligase. Îl auziseră-nainte pe Sick Boy descriindu-i-se ca un „împătimit al jazzului, în principiu“.

Şi ne-ndreptăm cu toţii spre Dublin,

la câmpie – futai la regină să fie!

Unde coifurile strălucesc în soare

– la barbari, futai mare!

Şi baionetele să spintece tresele de pe pântece

În ecourile puştilor Thomson.

Stevie stătea jos, amărât. Nici vorbă să audă telefonu în toată hărmălaia.

— Gura acuma! strigă Tommy. Ăsta-i cântecu meu preferat.

Wolfetones cântau Banana Strand. Tommy şi alţi câţiva fredonau.

Peee singuuuu-ra-ti-cul ţărm cu bananieri.

Şi câţiva ochi au lăcrimat când ’Tones au cântat James Connolly30.

— Un mare rebel, un mare socialist şi un mare hibby31. James Connolly, pula mea, bulangiule, îi spuse Gav lui Renton, care dădea serios din cap.

Unii cântau, alţii încercau să-şi continue conversaţiile. În orice caz, când a-nceput Băieţii din vechea brigadă, s-a alăturat toată lumea. Chiar şi Sick Boy şi-a luat o pauză de la partida lui de frecat.

O, tată, de ce eşti aşa de trist

În această frumoasă dimineaţă

de Paşti.

— Cântă, bă, muie! spuse Tommy, înghiontindu-l pe Stevie.

Begbie a-nşfăcat altă cutie de bere şi şi-a pus braţul pe după gâtul lui.

Când bărbaţii Irlaaaan-dei sunt mândri

şiiiii fericiţi

Pe pământurile uuun-deee s-au născuuuut

Stevie îşi făcea griji pentru toată cântarea asta. Avea o latură disperată. Era ca şi cum, cântând suficient de tare, s-ar uni într-o frăţie de nezdruncinat. Era, cum zicea şi cântecul, muzică pentru „chemarea la arme“ şi părea să aibă prea puţin de-a face cu Scoţia sau cu Anul Nou. Era muzică de luptă. Stevie nu voia să se lupte cu nimeni. Dar era, totuşi, muzică frumoasă.

Cââând eram flăcău ca tiii-neee

M-am înrolat sub aripa providenţei

Telefonul sună pe hol. Răspunse June. Apoi Begbie i-l smuci din mână, trimiţând-o la plimbare. Ea pluti înapoi spre living, ca o stafie.

— Ce? CE? CINE-I? STEVIE? BINE, STAI AŞA. LA MULŢI ANI, PĂP’ŞE, APROPO...

Franco puse receptorul jos... cine pizda mă-tii-oi fi... Merse până-n camera din faţă.

— Stevie. E o pizdă pentru tine la telefon. Are prune-n gură, pula mea. Londra.

— Pfuuaaa! Mare muist mai eşti! râdea Tommy-n timp ce Stevie sări de pe canapea. În ultima jumătate de oră tot a vrut să meargă să se pişe, dar nu credea că-l ţin picioarele. Acuma-l ţineau perfect.

— Steve?

Întotdeauna-i spusese Steve în loc de Stevie. Cu toţii-i spuneau aşa acolo.

— Unde-ai fost?

— Stella... unde-am fost eu... am încercat să te sun ieri. Unde eşti? Ce faci?

Aproape c-a-ntrebat-o cu cine eşti, dar s-a abţinut.

— Am fost la Lynne, îi spuse.

Sigur. Soră-sa. La Chingford sau ceva la fel de anost şi de nasol. Stevie simţi un mare val de euforie.

— La mulţi ani! spuse el uşurat, debordând de bucurie.

Veni tonul, după care-au mai fost introduse câteva fise-n telefon. Stella nu era acasă. Unde era? Într-un pub, cu Millard?

— La mulţi ani, Steve. Sunt la King’s Cross. În zece minute mă urc în trenul spre Edinburgh. Ne putem întâlni la gară la 22:45?

— La dracu! Glumeşti... drace! N-aş fi nicăieri în altă parte la 22:45. Mi-ai făcut Anul Nou frumos. Stella... chestiile pe care ţi le-am spus în seara aia... cred în ele mai mult ca niciodată, ştii...

— Asta-i bine, pentru că am impresia că m-am îndrăgostit de tine... n-am făcut altceva decât să mă gândesc la tine.

Stevie înghiţi în sec. Simţi cum îi dau lacrimile. Una dintre ele i se rostogoli până pe obraz.

— Steve... eşti bine? întrebă ea.

— Mai mult decât bine, Stella. Te iubesc. Fără îndoieli, fără rahaturi.

— În pizda mă-sii... rămân fără fise. Să nu faci niciodată pe nebunul cu mine, Steve, ăsta nu-i un joc, pizda mă-sii... Ne vedem la unsprezece fără un sfert... Te iubesc...

— Te iubesc! TE IUBESC!

Veni tonul şi apoi sună ocupat.

Stevie ţinea cu tandreţe receptorul, ca şi când ar fi fost altceva, o parte din ea. Apoi îl puse la loc şi merse să se pişe-odată. Nu se simţise niciodată atât de viu. Uitându-se la pişatul stătut cum se varsă-n veceu, creierul său se lăsă invadat de gânduri delicioase. Îl apucă o mare dragoste pentru lume. Era Anul Nou. Auld Lang Syne32. Îi iubea pe toţi, mai ales pe Stella şi pe prietenii lui de la petrecere. Tovarăşii lui. Mai mult, îi iubea până şi pe Jambo ăia. Erau oameni de treabă; îşi susţin echipa, doar. O să facă cunoştinţă cu mulţi dintre ei, anul ăsta, indiferent de rezultat. Lui Stevie i-ar plăcea s-o ducă pe Stella în oraş, la diferite petreceri. Ar fi minunat. Diviziile de fotbal erau un nonsens prostesc şi irelevant, care acţiona împotriva intereselor unităţii clasei muncitoare, asigurându-se că hegemonia burgheziei rămâne intactă. Stevie îşi dăduse seama de tot.

Merse direct în cameră şi puse la pick-up piesa Sunshine on Leith, de la Proclaimers. Voia să sărbătorească faptul că, oriunde-ar merge, aceasta este casa lui, aceştia sunt oamenii lui. După câteva bodogăneli, a fost atinsă coarda sensibilă. Huiduielile provocate de schimbarea discului dinainte s-au stins toate la vederea exuberanţei lui Stevie. I-a plesnit puternic pe Tommy, Rents şi Cerşetoru, cânta foarte tare şi valsa cu Kelly, fără să-i pese de impresia creată de schimbarea lui evidentă.

— Frumos din partea ta să ni te-alături, îi spuse Gav.

Şi pe parcursul meciului a fost foarte fericit, în timp ce pentru ceilalţi totul mergea aiurea de tot. Şi iar s-a-ndepărtat de prietenii lui. La-nceput nu le putea-mpărtăşi fericirea, acuma nu le putea-nţelege disperarea. Hibs pierdeau în faţa celor de la Hearts. Ambele echipe ratau ridicol de multe ocazii; era o treabă de ageamii, dar cei de la Hearts măcar înscriau ceva. Sick Boy îşi ţinea capul în mâini. Franco se uita fix şi răuvoitor la suporterii celor de la Hearts, care dansau de cealaltă parte a terenului. Rents striga, cerând demisia managerului. Tommy şi Shaun se contraziceau despre neajunsurile apărării, încercând să stabilească vina pentru golul primit. Gav înjura înclinaţiile masonice ale arbitrului, în timp ce Dawsy încă jelea ratările dinainte ale celor de la Hibs. Spud (droguri) şi Premiu Doi (alcool) au fost catapultaţi de la locurile lor, sunt încă la pământ, iar biletele lor nu mai folosesc decât pentru filtre la dibluri33. Din partea lui Stevie, nimic din astea nu mai conta. Era îndrăgostit.

După meci, s-a despărţit de restul, ca să meargă la gară, s-o-ntâlnească pe Stella. Toată gloata de suporteri Hearts mergea şi ea tot încolo. Stevie nu mai ţinea cont de energiile negative. Un tip i-a urlat în faţă. Lăbarii-ăştia au câştigat cu 4-1, se gândi. Ce pula mea mai vor? Sânge? Evident.

Stevie supravieţui cu greu unei caterinci de neimaginat, tot drumul spre gară. Cu siguranţă, se gândi el, puteau ceva mai bun decât „Hibby împuţit“ sau „fenian34 de căcat“. Un erou a-ncercat să-i pună piedică pe la spate, susţinut de prietenii lui, care lătrau întruna. Ar fi trebuit să-şi dea jos fularul. Cine pula mea se mai gândise? Acuma era băiat de Londra, ce legătură avea tot rahatu ăla cu viaţa lui din acel moment? Nici măcar nu voia să-ncerce să-şi răspundă la propria întrebare.

Pe peron, un grup se-ndreptă spre el.

— Hibby împuţit! strigă un puşti.

— Vă-nşelaţi, băieţi. Io ţin cu Borussia Munchengladbach.

Simţi o lovitură în zona gurii şi gust de sânge. Pe când grupul se depărta, i-au mai ars nişte şuturi.

— La mulţi ani, băieţi! Dragoste şi pace, fraţi Jambo! râse spre ei, sugându-şi buza spartă, acrişoară.

— Rahatu ăla e nebun de legat, în pula mea, zise unul dintre tipi.

A crezut c-or să se-ntoarcă după el, dar şi-au îndreptat atenţia spre o femeie orientală, cu doi copii.

— Pula mea de putoare pakistaneză!

— Întoarce-te-n pula mea în ţara de unde vii.

Au făcut un cor de sunete şi gesturi ca de maimuţe şi au plecat din gară.

— Ce tineri fermecători şi sensibili, îi spuse Stevie femeii, care se uită la el cum se uită un iepure la o nevăstuică.

Vedea un alt tânăr alb, cu limbaj grosolan, sângerând şi mirosind a alcool. Şi mai mult, văzu un alt fular de suporter, ca şi cel pe care-l purta unul dintre cei care-o agresase. În ceea ce-o privea, nu exista nici o diferenţă de culoare şi avea dreptate, îşi dădu seama Stevie, făcând o grimasă de tristeţe. Era la fel de probabil să fie şi nişte tipi în verde care s-o hărţuiască. Orice grup de suporteri îşi avea cretinii lui.

Trenul întârzia cu aproape douăzeci de minute, o performanţă deosebită pentru standardele Căilor Ferate Britanice. Stevie s-a-ntrebat dacă ea o fi-n tren. Îl apucase paranoia. Valuri de frică îi convulsionau corpul. Riscul era mare, maxim. N-o putea vedea, nici măcar nu şi-o putea imagina. Apoi ea era aproape de el, diferită de cum crezuse c-o să fie, mai reală şi chiar mai frumoasă. Era din cauza zâmbetului şi privirile lor erau pline de emoţie. A alergat distanţa mică până la ea şi-a strâns-o în braţe – s-au sărutat lung. Când s-au oprit, platforma era pustie şi trenul plecase spre Dundee.

Se-nţelege

Aud o gălăgie din ce în ce mai mare la uşa camerei. Sick Boy se ghemuieşte-n firida de lângă noi, devine vigilent, ca un câine care-a auzit un fluierat. Mă scutur. Sunetu ăla a trecut drept prin noi.

Lesley intră-n cameră ţipând. E oribil. Voiam să-nceteze. Acum. Nu puteam suporta. Nici unu din noi nu putea. Nu acum. Nu-mi doream nimic mai mult decât să nu mai ţipe.

— S-a dus aia mică... s-a dus aia mică... Dawn... Dumnezeule... o, Doamne Dumnezeule, e tot ce-nţelegeam din sunetu-ăla groaznic.

Se prăbuşeşte pe canapeaua jerpelită. Îmi fixez ochii pe o pată maronie de pe perete, deasupra ei. Ce pula mea era aia? Cum a ajuns acolo?

Sick Boy era-n picioare. Ochii i se bulbucaseră ca la broaşte. De-asta mi-aducea aminte, de-o broască. Din cauza felului în care sare: dintr-o poziţie statică, devine dintr-odată aşa de mobil. Se uită la Lesley câteva clipe, apoi dă buzna la ea-n dormitor. Matty şi Spud se uită-n jur fără să-nţeleagă, da’, chiar aşa duşi, îşi dau seama că s-a-ntâmplat ceva super naşpa. Ştiu. Hristoase, ştiam foarte bine. Am zis ce zic de fiecare dată când se-ntâmplă ceva naşpa.

— Hai că prăjesc imediat ceva, le spun.

Ochii lu Matty se întorc spre mine. Dă din cap. Spud se ridică şi se mută pe canapea, la câţiva metri de Lesley. Ea-şi ţine capu-n mâini. Pentru un moment am crezut că Spud o s-o atingă. Am sperat să facă asta. Vreau să facă asta, da’ el doar se holbează la ea. Îmi dădeam seama, chiar de unde stăteam, că era atent la aluniţa aia mare de pe gâtu ei.

— E vina mea... e vina mea, plânge ea, ţinându-şi faţa-n mâini.

— E, Les... ştii, pregăteşte Mark ceva, e... ştii, gen, e... îi zice Spud.

Sunt primele cuvinte pe care mi le-amintesc să le fi zis de câteva zile-ncoace. Sigur, vorbise-n perioad-asta. Tre’ să fi vorbit, pula mea.

Sick Boy se-ntoarse. Corpu i se-ncordase, parcă de la gât în jos, ca şi când ar încerca să se elibereze dintr-o lesă invizibilă. Sunetele erau groaznice. Vocea lui mi-aducea aminte d-aia a unui demon din filmu Exorcistul. M-a făcut praf.

— Pula mea... o viaţă-n pula mea, nu? Se-ntâmplă chestii d-astea şi ce pula mea faci? Ei?

Nu l-am mai văzut aşa niciodată şi-l cunosc pe-mpuţit de când mă ştiu.

— Ce s-a-ntâmplat, Si? Care-i faza-n pula mea?

Se-ndreaptă spre mine. Am crezut c-o să-mi fută una. Suntem cei mai buni tovarăşi, da’ ne-am mai atins câteodată, de furie, la beţie, când unu din noi îl rănea pe celălalt. Nimica grav, doar un fel de răbufnire la nervi. Tovarăşii po’ să facă d-astea. Da’ nu acum, când începe să-mi fie rău. Dac-ar fi făcut asta, oasele mi s-ar fi fărâmiţat în milioane de bucăţele. Doar a stat în faţa mea. Slavă Domnului. O, mulţumesc, Sick Boy, Simon.

— S-a futut treaba. S-a futut tot, pula mea! geme el, c-un scâncet subţire şi disperat.

Era ca un câine care fusese călcat de maşină şi-aştepta să-i curme cineva chinurile.

Matty şi Spud se ridică şi merg în dormitor. Îi urmez, trecând pe lângă Sick Boy. Simt moartea în cameră înainte să-o văd p-aia mică. Zăcea cu faţa-n jos, în pătuţ. Îi fusese, pardon, copilului îi fusese frig şi murise, avea pleoapele vinete. N-a fost nevoie s-o ating ca să văd asta. Zăcea acolo ca o păpuşă dezmembrată pe fundul unui pătuţ de copil. Aşa mică. Aşa de mică-n pula mea. Micuţa Dawn. Foarte nasol, pula mea.

— Micuţa Dawn... nu po’ să cred. E un păcat, în pula mea... spune Matty, scuturându-şi capu.

— Asta-i prea de tot... eh, pe bune, pula mea...

Spud îşi reazămă bărbia-n piept şi răsuflă uşor.

Lu Matty încă-i tremură capu. Arată ca şi când e pe cale să bubuie.

— Io m-am cărat d-aici, frate. Io nu po’ să suport.

— În pula mea, Matty. Nu pleacă nimeni de-aici acum, în morţii mă-sii! ţipă Sick Boy.

— Linişteşte-te, frate. Linişteşte-te, spune Spud, care numai liniştit nu era.

— Noi avem marfă dosită-aici, pula mea. De câteva săptămâni, străzile colcăie d-ăia de la antidrog. Dacă ne prind ăia, ne-am dus cu toţii. Poliţiştii-ăia-mpuţiţi ’s peste tot, spune Sick Boy, chinuindu-se să-şi revină.

Întotdeauna gându la intervenţia poliţiei te făcea să te concentrezi. În ceea ce priveşte problema drogurilor, eram liberali clasici, care se opun cu vehemenţă oricărei forme de intervenţie din partea statului.

— Da, da, poate c-ar trebui să ne cărăm ’n pula mea d-aici. După ce-am făcut curat ş-am şters-o, Lesley poa’ să cheme salvarea sau poliţia. Eram în continuare de acord cu Matty.

— Hei... ştii, poate-ar trebui să rămânem cu Les. Doar suntem tovarăşi. Nu? se aventurează Spud.

Date fiind împrejurările, genu-ăla de solidaritate mi se părea o noţiune cam fantezistă. Matty scutură din cap. Tocmai făcuse şase luni la Saughton35. Dacă-l prindeau din nou, era futut. Da’ afară, peste tot, patrulau gabori. Sau cel puţin aşa se părea. Imaginaţia lu Sick Boy m-a enervat mai rău decât rugăminţile lu Spud să rămânem împreună. Să ne-aruncăm toată marfa-n budă nu era bine. Mai bine mă bagă la răcoare.

— Cum văd io lucrurile, spune Matty, ăla-i plodu lu Lesley, nu? Poate că dac-ar fi avut grijă de el cum trebe, n-ar fi murit. Cum am fi noi băgaţi?

Sick Boy intra în hiperventilaţie.

— Nu-mi place s-o spun, da’ Matty are dreptate, zic. Mie-ncepe să-mi fiu rău ca dracu. Nu vreau decât să bag ceva şi să mă car.

Sick Boy nu e cooperant. Asta-i ciudat. De obicei, împuţitu dă ordine-n stânga şi-n dreapta, chiar dacă nu bagă nimeni de seamă.

Spud spune:

— Ştii, nu putem s-o lăsăm pe Less aici, ruptă, asta e cam de-a-n pulea. Ştii ce zic?

Mă uitam la Sick Boy.

— Cine i-a făcut plodu? întreb.

Sick Boy nu zice nimic.

— Jimmy McGilvary, zice Matty.

— O pulă-a fost ăla, rânji indiferent Sick Boy.

— N-ai făcut tu pe Domnu-pulă-nevinovată? se-ntoarce Matty spre mine.

— Ce? Dă-te-n pula mea! Ce vrei să zici? răspund, pe bune năucit de ieşirea lu-mpuţitu-ăla.

— Ai fost acolo, Rents. La chef la Bob Sullivan, spune.

— Nu, frate, n-am fost niciodat’ cu Lesley.

Spun chiar adevăru, ceea ce-mi dau seama că-i o greşeală. În unele cazuri, oamenii cred întotdeauna exact invers decât ceea ce le spui; mai ales în ceea ce priveşte sexu.

— Şi cum se face că dimineaţă dormeai cu ea, la chefu lui Sully?

— Eram terminat, frate. Total rupt. Nu mi-ar fi păsat nici dacă dormeam cu capu pe pragu uşii. Nici nu mi-aduc aminte când mi-am tras-o ultima oară.

Explicaţia mea îi convinge. Ştiu cu toţii de cât timp bag la greu şi ce-nseamnă asta pentru futai.

— E... unii spun că era... al lu Seeker... sugerează Spud.

— N-a fost Seeker, scutură din cap Sick Boy.

Pune o mână pe obrazul rece al copilului. Ochii i se umplu de lacrimi. O să-ncep să plâng şi-aşa. Simt că mă ţine ceva-n piept. Unu dintre mistere s-a elucidat. Chipul mort al micuţei Dawn seamănă foarte bine cu cel al tovarăşului meu, Simon Williamson.

Apoi Sick Boy îşi ridică mâneca, arătându-şi rănile de pe mână

— Io nu mă mai ating de rahatu-ăla niciodată. De-acum încolo sunt curat, în pula mea.

Şi pune mutr-aia de victimă, pe care-o foloseşte de fiecare dată când vrea futai sau bani. Aproape că-l cred.

Matty se uită la el.

— Hai, Si. Nu trage concluzii aiurea. Ce s-a-ntâmplat cu copilu n-are nici o treabă cu davaua. Şi nu e nici vina lu Lesley. Eram dus când am spus aia. A fost o mamă bună. Îşi iubea copilu. Nu e vina nimănui. A murit şi gata. Se-ntâmplă tot timpu.

— Da, ştii, a murit şi gata... ştii ce vreau să zic?! fu de acord Spud.

Simt că-i iubesc pe toţi. Matty, Spud, Sick Boy şi Lesley. Vreau să le spun. Am încercat, da a ieşit ceva de genu:

— Hai că prăjesc ceva.

Se uită la mine, amuţiţi. Aşa-s io, ridic din umeri, ca să mă justific. Mă-ntorc în sufragerie.

Asta e crimă. Lesley. Sunt total inutil la fazele-astea, pula mea. Mai mult decât inutil, în starea asta. Utilitate negativă. Lesley nu s-a mişcat deloc. Simt că poate-ar trebui să merg s-o liniştesc, s-o iau în braţe. Da-mi simt oasele contorsionate şi fărâmate. N-aş putea atinge pe nimeni acum. În schimb, bolborosesc.

— Pe bune-mi pare rău, Less... da’ nu-i vina nimănui... a murit şi gata... micuţa Dawn... grozav copil... mare păcat... un păcat, frate, dacă-ţi zic...

Lesley ridică capu şi se uită la mine. Faţa ei slabă şi palidă e ca un craniu învelit în celofan lăptos; ochii ei sunt injectaţi, cu cearcăne negre.

— Prăjeşti ceva? Am nevoie de una mică, Mark. Chiar am nevoie de una, pizda mă-sii. Hai, Marky, fă-mi o porţie...

În sfârşit puteam să fiu de vreun folos. Peste tot erau seringi şi ace. Am încercat să-mi aduc aminte care erau ale mele. Sick Boy zice că nu le-ar împărţi niciodată cu nimeni. Asta-i de rahat. Când te simţi ca mine, adevăru e că nu-ţi prea pasă. O iau p-aia care mi-e mai aproape, cel puţin nu-i a lu Spud, fiindcă el stă-n cealaltă parte-a camerei. Dacă Spud n-a luat încă HIV, atunci guvernu-ar trebui să trimit-o delegaţie de statistică la Leith, fiindcă legile probabilităţii nu funcţionează corespunzător acolo.

Îmi fac rost de lingură, de brichetă şi de vată şi de nişte rahat de-ăsta de Vim sau Ajax36, pe care Seeker are tupeu s-o numească heroină. Ne-am strâns toţi tovarăşii-n cameră.

— Daţi-vă-n pula mea la o parte din lumină, izbucnesc, făcându-le semn cu mâna să se dea-n spate.

Ştiu că fac pe Marele şi o parte din mine se urăşte pentru asta, fiindcă-i de căcat când îţi face vreun împuţit chesti-asta. Totuşi, nimeni n-ar putea vreodată să fie-n postura asta şi după aia să nege afirmaţia că puterea corupe. Băieţii se dau câţiva paşi mai în spate şi privesc în linişte cum lucrez. Muiştii tre’ să mai aştepte. Lesley e prima, după mine. Se-nţelege.

Dileme de rahat nr. 64

— Mark! Mark! Răspunde la uşă! Deschide uşa! Ştiu că eşti înăuntru, băiete! Ştiu că eşti înăuntru!

E mama. A trecut ceva vreme de când n-am mai văzut-o pe mama. Zac aici, la doar câţiva metri de uşă, care dă spre un hol îngust, care duce la o altă uşă. După uşa aia e maică-mea.

— Mark! Te rog, băiete! Deschide uşa! E mama, Mark! Deschide uşa!

Se-aude ca şi când maică-mea ar plânge. Suna ca „uu-uu-şaa-aa“. O iubesc pe mama, o iubesc prea mult, da-ntr-un fel greu de definit, într-un fel în care mi-e greu, aproape imposibil să-i spun. Da’ o iubesc, oricum. Atât de mult, că nu vreau să aibă un fiu ca mine. Mi-ar plăcea să-i găsesc un înlocuitor. Vreau asta deoarece nu cred că mă pot schimba.

Nu pot să merg la uşă. Nici o şansă. În schimb, hotărăsc să-mi mai fac o porţie. Centrii durerii mele spun că e momentu potrivit.

Deja.

Hristoase, viaţa nu devine mai uşoară.

Davau-asta are prea multe rahaturi în ea. Îţi poţi da seama de asta fin’că nu se dizolvă cum trebe. Să-i fut una lu-mpuţitu-ăla de Seeker!

Va trebui să mai trec pe la ăia bătrâni din când în când; să văd cum o mai duc. O să fac din vizita asta o prioritate; asta, desigur, după ce mă văd cu-mpuţitu-ăla de Seeker.

Bărba-su

Futu-i.

Am ieşit şi noi să bem ceva scurt. Asta-i demenţă totală, pula mea.

— Ai văzut? E total sărit, pula mea, spune Tommy.

— Nu, las-o baltă, frate. Nu te băga. Nu ştii care-i şmenu, îi spun.

Da’ am văzut şi io. Foarte limpede. A lovit-o. Nu aşa, o palmă, ci un pumn. A fost groaznic.

Mă bucur că stă Tommy lângă ei şi nu io.

— Pen’ c-aşa zic io! D-aia!

Tipu ţipă din nou la ea. Nu se deranjează nimeni. Un tip masiv de la bar, cu păr blond, ondulat şi c-o faţă roşie, se uită şi zâmbeşte, apoi se-ntoarce să vadă partida de darts. Nu se-ntoarce nici un tip din ăia care jucau darts.

— Asta e optzeci? arăt spre paharu aproape gol al lu Tommy.

— Da.

Când ajung la bar, au început din nou. Îi aud. La fel şi-mpuţitu-ăla de barman cârlionţat.

— Hai. Fă-o! Hai! îl ia ea peste picior.

Parc-ar avea voce de fantomă, aşa ascuţită, da’ nu pare să-şi mişte buzele. Îţi dai seama că e ea doar pentru că sunetu vine de-acolo. Şi pubu-ăla-mpuţit e-aproape gol. Ne-am fi putut aşeza oriunde. Din toate locurile-alea libere.

O pocneşte-n faţă. Îi dă sângele pe gură.

— Loveşte-mă din nou, şmechere. Hai!

Şi asta face. Scoate un ţipăt, apoi începe să plângă şi-şi ţine faţa-n palme. El stă jos, la câţiva centimetri, se holbează la ea, cu ochii ficşi şi gura atârnându-i deschisă.

— O ceartă de-ndrăgostiţi, zâmbeşte cârlionţatu, întâlnindu-mi privirea.

Îi zâmbesc şi io. Nu ştiu de ce. Se pare că am nevoie de prieteni. N-aş spune asta nimănui, da’ ştiu că am probleme cu băutura. Când eşti aşa, tovarăşii te cam ocolesc, asta dacă n-au şi ei probleme cu băutura.

Mă uit la barman, un boşorog cărunt şi cu mustaţă. Scutură din cap şi murmură ceva.

Iau halbele. Niciodată să nu loveşti o fată, mi-a zis tata adesea. Ăla care face asta e cel mai mare păduche, băiete, spune el. Împuţitu-ăsta care-o loveşte pe fată se potriveşte descrierii. Are păru negru, unsuros, o faţă albă şi trasă şi-o mustaţă neagră. Un pricăjit împuţit, cu moacă de dihor.

Nu voiam să fiu acolo. Io doar am ieşit să beau ceva liniştit. Doar câteva pahare, i-am promis lu Tommy, ca să-l conving să vină. E totu sub control cu băutura. Doar câteva halbe, nu tărie. Da’ la chestii de genu-ăsta, vreau un pic de whisky. Carol a plecat la maică-sa. Nu mă mai ’ntorc, zice ea. Am ieşit la o bere, da’ s-ar putea să mă fac muci.

Când m-aşez, Tommy respiră greu şi pare foarte-ncordat.

— Ascultă-mă pe mine, pula mea... zice scrâşnind din dinţi.

Ochiu fetei e foarte umflat, aproape închis. Are şi falca umflată, încă-i mai curge sânge din gură. E slăbănoagă şi cred c-o să se facă ţăndări dac-o mai loveşte-o dată.

Totuşi, ea continuă.

— Ăsta-i răspunsu tău. Ăsta-i răspunsu tău mereu, spune printre sughiţuri, furioasă şi fiindu-i milă de ea-n acelaşi timp.

— Gura! Io ţi-am zis! Taci, în pula mea! aproape că se-neacă de furie.

— Ce-o să faci?

— În pula mea de... E gata s-o pocnească din nou.

— Ajunge, frate. Gata. Eşti sărit, îi spune Tommy tipului.

— Asta nu-i treaba ta! Nu te băga! Tipu arată spre Tommy.

— Terminaţi, acolo! Ajunge! strigă barmanu.

Cârlionţatu zâmbeşte şi nişte tipi de la darts se-ntorc.

— Io-mi văd de treaba mea. Ce-o să faci? Eh?

Tommy se apleacă.

— La dracu, Tommy. Calmează-te.

Îl apuc de mână, fără prea mare convingere, gândindu-mă la barman. Se eliberează scurt.

— Vrei să-ţi fut una? zice tipu.

— Crezi c-o să stau aici cu mâinile-n sân? Bă, muie! Hai afară! Haaaaai! îl ia Tommy la mişto parcă fredonând.

Tipu s-a căcat pe el. Şi-are şi de ce. Tommy e chiar un tip de treabă.

— Nu-i treaba ta, spune, da’ fără să mai facă pe deşteptu.

Femeia ţipă la Tommy.

— Ăsta-i bărbată-miu! Ăla cu care vorbeşti e bărbată-miu!

Tommy e prea şocat ca s-o mai poată opri când aceasta se-ntinde peste masă şi-şi înfige unghiile-n faţa lui.

Totu s-a-ntâmplat după aia. Tommy s-a ridicat şi l-a pocnit pe tip în gură, tipu a căzut de pe scaun pe podea. M-am ridicat şi m-am îndreptat spre cârlionţatu de la bar. I-am futut una-n falcă şi l-am apucat de cârlionţii-ăia, ţinându-i capu-n jos şi cărându-i vreo două picioare-n faţă.

Cred c-a parat unu cu mâinile şi nu cred c-al doilea l-a durut, fiindcă eram în tenişi. Începe să dea din mâini, desprinzându-se din strânsoare. Apoi face un pas în spate, roşu la faţă şi mirat. Credeam c-o să mi-o ardă şi i-ar fi fost foarte uşor, da’ nu face decât să stea acolo şi să-şi deschidă palmele.

— Care-i treaba?

— Pentru tine-i caterincă asta? îi zic.

— Ce pula mea tot zici? Împuţitu pare sincer speriat.

— Sun la poliţie! Dă-te la o parte sau sun la poliţie! spune barmanu punând mâna pe receptor, aşa, pentru impresie.

— Nu mai faceţi gălăgie-acuma, spune ameninţător un grăsan de la darts. Încă mai are săgeţile-n mână.

— Io n-am nici o treabă, îmi zice cârlionţatu.

— Poate-am înţeles io aiurea, îi spun.

Tipa şi cu bărbatu ei au cauzat toată problema, noi ieşiserăm să bem ceva liniştiţi, şi-acuma ne furişam încet spre uşă.

— Muişti împuţiţi. Ăsta-i bărbată-miu, strigă ea la noi în timp ce ieşeau.

Simt mâna lu Tommy pe umăru meu.

— Hai, Secks. Hai s-o ştergem de-aici, zice.

Grăsanu de la darts, cu tricou roşu pe care e scris numele pubului, o tablă de darts şi sub ea, „Stu“, tot mai are de comentat.

— N-aţi venit aici să faceţi deranj, băieţi. Ăsta nu e localu vostru. Vă ştiu mutrele. Sunteţi tovarăşi cu-mpuţitu-ăla roşcat, tânăru Williamson, ăla cu coadă. Împuţiţii-ăştia se ocupă de rahaturi cu droguri. Noi nu vrem gunoaie de-astea aici.

— Noi n-avem treabă cu drogurile, frate, zice Tommy.

— Da. Nu, în baru-ăsta n-aveţi, răspunde grăsanu.

— Hai, Stu. Nu e vina băieţilor. Împuţitu-ăla de Alan Venters şi putoarea lui. Ăia sunt cu drogurile mai rău decât oricare altu de p-aici. Ştii şi tu, spune celălalt, blondu.

— Ar trebui să se certe acasă la ei, nu într-un pub, zice altu.

— Certuri domestice. Asta e. N-ar trebui să-i deranjeze cu d-astea p-ăia care au ieşit liniştiţi să bea ceva, e de acord Pleată-Blondă.

Faza mai naşpa e afară. Io mă cam cac pe mine dacă ne iau ăia urma. Merg repede, în timp ce Tommy rămâne-n urmă.

— Opreşte-te, zice.

— Dă-te-n pula mea. Hai s-o ştergem de-aici.

O luăm în jos. Mă uit înapoi, n-a plecat nimeni din pub. Vedem cuplu-ăla de ţicniţi în faţa noastră.

— Am o vorbă cu tine, fraiere, spune Tommy, gata s-o ia spre ei.

Văd că vine un autobuz. 22. E bun.

— Las-o-n pula mea, Tommy. Uite autobuzu. Hai.

Alergăm spre staţie şi urcăm în autobuz. Ne suim prin spate, deşi n-avem de mers decât vreo câteva staţii.

— Ce-mi face faţa? întreabă Tommy când ne aşezăm.

— Ca de obicei. Un dezastru. Şi putoare-aia a aranjat-o şi mai bine, îi spun.

Îşi vede reflexia în geamu autobuzului.

— Jegoasa dracu, înjură.

— O pereche de jegoşi, zic.

Norocu lu Tommy a fost că l-a lovit pe tip şi nu pe pizd-aia, chiar dacă putoarea-l zgâriase. De când mă ştiu, am făcut o grămadă de chestii de care nu-s mândru, da’ n-am dat niciodată-ntr-o putoare. Carol mănâncă rahat. Zice c-am fost violent cu ea, da’ n-am lovit-o niciodată. Doar am ţinut-o ca să putem sta de vorbă. Ea spune că imobilizarea e la fel ca bătaia, e tot violenţă împotriva ei. Io nu văd aşa lucrurile. Io nu voiam decât s-o ţin acolo, ca să putem vorbi.

Când i-am spus asta lu Rents, mi-a zis că are dreptate Carol. Mi-a zis că ea are dreptu să vină şi să plece când vrea. Da’ asta-i un rahat. Io nu voiam decât să stăm de vorbă. Franco a fost de acord cu mine. E altceva când ai o relaţie, i-am spus lu Rents.

În autobuz mi s-a făcut rău şi eram agitat. Poate că şi Tommy era la fel, fiindcă nu am mai vorbit. Da’ dimineaţa vom fi cu toţii, cu Rents, Cerşetoru, Spud, Sick Boy şi toată gaşca, în vreo speluncă, făcând pe deştepţii.

Recrutare pe speed

1 – Pregătirile

Spud şi Renton stăteau într-un pub pe Royal Mile37. Pubu voia să aibă un aer de bar american, dar nu era prea reuşit; era un fel de ospiciu, pestriţ ca un talcioc.

— Da-i foarte ciudat, frate, ştii, să ne trimită p-amândoi l-aceeaşi slujbă, spune Spud, sorbind zgomotos din Guinness-ul lui.

— Un dezastru pentru mine, frate, pula mea. Io nu vreau slujb-asta, ce pula mea. Ar fi un coşmar, pula mea.

Renton scutură din cap.

— Da, ştii, mie-mi place să-mi fac de cap acuma, frate, gen?

— Da, faza naşpa, Spud, e dacă nu-ncerci, dac-o dăm în bară intenţionat la interviu; împuţiţii-ăştia le zic ălora de la forţele de muncă şi ne taie şomaju. Mi s-a-ntâmplat la Londra. Acolo-s la ultimu avertisment.

— Da... şi io la fel, frate. Tu ce ’aci?

— Păi, ce tre’ să faci e să pari foarte entuziasmat, da’ tot s-o dai în bară cu interviu. Atâta vreme cât te văd încântat, n-au ce să zică, pula mea. Dacă suntem noi înşine şi suntem sinceri, n-o să ne dea nici unuia din noi vreo slujbă. Faza e că, dacă stăm acolo şi nu le zicem nimica la-mpuţiţii-ăia, merg fix la forţele de muncă. Vor spune: n-ai ce să faci cu-mpuţitu-ăla.

— Mi-e greu, frate... ştii? E greu să le pun p-amândouă aşa, ştii...? Devin aşa, într-un fel, foarte timid... ştii?

— Ne-a dat Tommy nişte speed. Când ziceai că ai interviu?

— Abia la două jumate, gen.

— Păi, io am la unu. Ne vedem dup-aia aici la două. O să-ţi dau să-ţi pui cravata mea şi nişte speed. O să te-nveselească un pic, ca să te vinzi mai bine, ştii? Hai să completăm la formularele-alea.

Şi-au pus formularele de angajare pe masă-n faţa lor. Al lu Renton era deja completat pe jumătate. Câteva rubrici i-au atras atenţia lu Spud.

— Hei... ce-i asta, frate? George Heriots... tu ai fost la Leith, frate...

— E bine cunoscut faptu că n-ai nici o şansă să-ţi găseşti ceva ca lumea-n oraşu-ăsta dacă n-ai fost la o şcoală fiţoasă. Da’ ăştia n-ar da niciodată unui absolvent de George Heriots o slujbă de portar la hotel. Asta-i doar pentru noi, oamenii de rând; aşa că scrie ceva de genu ăsta. Dacă văd pe formular că eşti de la Augies sau Craigy, împuţiţii-ăştia or să-ţi dea slujba.... pula mea, tre’ să plec. Orice-ai face, să nu-ntârzii. Ne vedem tot aici mai încolo.

2 – Desfăşurare: Dl. Renton (1:00 p.m.)

Asistentul care m-a primit era un tip cu faţa plină de coşuri, purta un costum elegant ş-avea mătreaţă pe umeri, de parcă erau movile de cocaină. M-am simţit ca şi când aş fi pus o bancnotă mototolită-n cutia lui de cerşetor. Faţa lui jalnică şi toate coşurile-alea strică de tot imaginea pe care căcăciosu-ăsta amărât vrea să şi-o creeze. Nici în cele mai ale dracu perioade, când eram rupt, n-am avut tenu-n halu-ăla, vai de curu lui. Era clar că-mpuţitu era acolo de decor. Omu de bază-i ăla gras, tipu cu faţă de bolşevic; la dreapta lui e o lesbiană cu zâmbet rece, îmbrăcată-n costum de afaceri, c-o mască groasă de fond de ten, arată ca-n poveştile de groază.

Asta-i o echipă de înaltă responsabilitate, pentr-o slujbă de portar.

Prima replică a fost previzibilă. Împuţitu-ăla gras îmi arunc-o privire călduroasă şi spune:

— Văd în formularul dumneavoastră de angajare că aţi urmat Liceul George Heriots.

— Corect... ah, zilele liniştite din timpul şcolii. Îmi pare c-au fost acum mult timp.

Poate c-am minţit în formularu-ăla, da’ la interviu n-am minţit. La un moment dat am fost la George Heriots: când eram tâmplar ucenic la Gillsland, am avut de făcut o lucrare-acolo.

— Bătrânul Fotheringham îşi mai face turele?

Pizda mă-sii. Alege una din cele două posibilităţi; unu: da, doi: a ieşit la pensie. Nu. Prea riscant. Bagă-i în ceaţă.

— Dumnezeule, mă faceţi să mă-ntorc în timp... râd.

Împuţitului ăluia gras se pare că-i place treaba asta. Mă-ngrijorează. Simt că interviu s-a terminat şi că-mpuţiţii-ăştia chiar o să-mi ofere slujba. Următoarele întrebări îmi sunt adresate cu plăcere şi nu-mi dau bătaie de cap. Ipoteza mea e futută. Mai degrab-ar oferi unui tânăr retard, cu grav handicap mental, de la un liceu economic, o slujbă în domeniul ingineriei nucleare decât să-i dea unui şmecher cu doctorat un post de om de serviciu-ntr-un abator. Tre’ să fac ceva aici. E înfricoşător. Grăsanu mă priveşte ca pe-un vechi elev de la George Heriots care-acuma are-o perioadă nasoală şi vrea să m-ajute. O mare eroare de calcul, Renton, idiotule.

Noroc cu pulă ăla plin de coşuri. Asta e o afirmaţie de bun-simţ, dat fiind faptu că toate celelalte părţi ale corpului par să-i fie pline de coşuri. Apucă să-ntrebe agitat:

— Ăă... ăă... Domnule Renton... ăă... ne puteţi, ăă, explica... ăă... perioadele dumneavoastră de şomaj... ăă...

Tu poţi să-mi explici şomaju vocabularului tău, curu tău de-mpuţit?

— Da. Am avut o problemă pe termen lung cu dependenţa de heroină. Am încercat s-o combat, dar mi-a îngreunat activităţile profesionale. Cred că este important să fiu sincer şi să vă spun acest lucru, ca potenţial viitor angajat.

Un coup de maître38 de mare excepţie. Se foiesc agitaţi pe scaune.

— Păi, mulţumim că aţi fost atât de direct cu noi, domnule Renton... ăă, mai sunt şi alţi oameni pe care trebuie să-i vedem... aşa că, încă o dată, vă mulţumim şi ţinem legătura.

Magic. Împuţitu pune-ntre noi un perete distant şi rece. Nu pot spune că n-am încercat...

3 – Proces: Domnul Murphy (2:30 p.m.)

Speedu-i el magnifico39. Mă simt aşa-ntr-un fel dinamic, ştii, cum se spune, chiar sunt nerăbdător s-ajung la interviu ăsta. Rents spune: Vinde-te, Spud şi spune-le adevăru. Hai pe ei, frate, bagă...

— Văd în formularul dumneavoastră de angajare că aţi urmat Liceul George Heriots. Foştii absolvenţi de George Heriots se pare că sunt tari pe poziţii azi.

Da, grăsane.

— De fapt, frate, tre’ să fiu sincer cu tine la faz-asta. Eu am fost la Liceu Augie, Sfântul Augustin, gen, după aia la Craigy, la Craigroyston, ştii. Am scris de Heriots pentru c-am crezut c-o să vă placă ş-o să m-ajute să capăt slujba. E prea multă discriminare-n oraşu-ăsta, frate, ştii, gen? De fiecare dată când văd toţi ăştia la costum, de-ăia de la Heriots sau Daniel Stewart sau Academia din Edinburgh, cad în extaz, ştii. Adică, ai mai fi zis, gen, văd că ai urmat Liceul Craigroyston?

— Păi, încercam să port o conversaţie şi, întâmplător, eu am fost la Heriots. Ideea era să te fac să te simţi în largul tău. Dar, în ceea ce priveşte discriminările, poţi să stai liniştit. Este o chestiune rezolvată prin noua noastră politică a şanselor egale.

— E-n regulă, frate. Sunt relaxat. Faza e că io chiar vreau slujb-asta, cum s-ar spune. Azi noapte nici n-am putut să dorm. Mi-era teamă c-o s-o cam dau în bară, ştii? Da’ când văd catolicii pe formular „Craigroyston“, se gândesc, cum s-ar spune, că toţi ăia de la Craigie sunt nişte rataţi, ştii? Ăsta-i cu ăia de la Huns40... prima echipă de la Rangers, numai ei şi-ai lor, cum ar veni, super-valorile internaţionale ale lu Souness, gen. Era unu, un catolic, c-un an mai mic decât mine, la Craigie, frate…

— Ei bine, domnule Murphy, vă pot asigura că suntem interesaţi mai degrabă de experienţa pe care-aţi dobândit-o, decât de şcoala pe care dumneavoastră sau orice alt candidat aţi absolvit-o. Scrie aici că aveţi examene de calificare la cinci materii...

— Hooo. Aici trebuie să te opreşti, gen, motane. Faza cu examenele de calificare e de rahat, ştii? M-am gândit să mă folosesc d-asta ca să-mi fac intrarea. Ca s-arăt iniţiativă, gen. Ştii? Chiar vreau slujba, frate.

— Uite ce e, domnule Murphy, aţi fost trimis la noi de către Departamentul de Angajare de la Centrul Forţelor de Muncă. Nu e nevoie să minţiţi ca să vă faceţi intrarea, cum spuneţi dumneavoastră.

— Hei... cum zici tu, frate. Tu eşti omu, conducătoru, bazatu, ca să zic aşa, gen.

— Da, păi se pare că nu facem nici un progres. Mai bine ne spuneţi de ce vă doriţi atât de mult această slujbă, încât sunteţi gata să minţiţi.

— Am nevoie de fonduri, frate.

— Poftim? Ce anume?

— De parale, gen, ăă... caşcaval, mălai, astea. Ştii?

— Înţeleg. Dar ce anume te atrage în industria de agrement?

— Păi, la toţi ne place să ne simţim bine, un pic de distracţie, gen? Pentru mine, ăsta-i agrement, frate. Îmi place să-i văd pe băieţi că se simt bine, ştii?

— Da. Mulţumim, zice păpuş-aia boită toată.

Ar putea chiar să-mi placă bucăţica, mai mult chiar...

— Care credeţi că sunt punctele dumneavoastră forte? mă-ntreabă.

— Ăă... simţu umorului, cum se spune. D-ăsta ai nevoie, frate, tre’ să-l ai, chiar tre’ să-l ai, ştii?

Va trebui să nu mai zic aşa de des „ştii“. S-ar putea să creadă ăştia că-s un ţăran d-ăla.

— Dar punctele slabe? întreabă pisoiaşu-ăla miorlăit în costum.

Ăsta chiar că-i un motan ciuruit; Rents chiar nu glumea cu coşurile. Avem un puiuţ de leopard aicea.

— Frate, io cred că-s aşa, un perfecţionist, ştii? Cum s-ar spune, când lucrurile nu-s prea roz, aşa, nu mă pot abţine, ştii? Şi cu interviu de azi, chiar am o presimţire bună, ştii?

— Vă mulţumim foarte mult, domnule Murphy. Vă vom anunţa noi.

— Nu, frate, plăcere-a fo’ de partea mea. Cel mai tare interviu la care-am fost vreodată. Ştii? Mă-nclin şi-i strâng de lăbuţă pe toţi motanii.

4 – Recapitulare

Spud şi Renton s-au întâlnit înapoi la pub.

— Cum a mers, bă, Spud?

— Buni băieţi, buni. Gen, poate prea buni. Cre’ c-ăştia chiar s-ar putea să-mi dea slujba. Presimţiri sumbre. Un singur lucru, frate, ai avut dreptate cu speedu-ăsta. Nu m-am mai simţit niciodată aşa, să mă vând cum trebe la interviu. Super tare, compadre, super tare.

— Hai să bem ceva, să sărbătorim succesu tău. Ce zici, mai băgăm una mică la speedu ăla?

— Nu zic nu, frate, nu po’ să te refuz, vorb-aia, gen.

1 Dava (în argou) înseamnă heroină.

2 Sick înseamnă atât dement, cât şi bolnav.

3 În limba engleză, swan înseamnă lebădă.

4 În original, sick. Joc de cuvinte, pornind de la porecla Sick Boy. Expresia to be sick înseamnă a-ţi fi rău, a fi bolnav.

5 To be high înseamnă a simţi că pluteşti ca urmare a consumului de droguri. În argoul nostru, a fost preluată această expresie din engleză, în contexte de genul Mă simt foarte high.

6 Drogat.

7 A prăji (în argou) înseamnă a pregăti o doză injectabilă.

8 Elvis Costello, cunoscut actor britanic (a jucat în filme ca Big Lebowsky, Cold Mountain sau Adaptation), care s-a lansat şi în cariera muzicală.

9 În argou, bilă înseamnă heroină, denumirea provenind de la modul în care se procură (sub formă de bilă).

10 Cartof, în traducere.

11 În original, acid heids, consumatori de LSD. În cea de-a doua carte a lui Irvine Welsh, Acid House, aceştia sunt protagoniştii.

12 În engleză, joc de cuvinte rimat: cook street, spook street.

13 Aluzie la una dintre piesele trupei Queen (The Show Must Go On), al cărei vocalist, Freddie Mercury, a murit de SIDA.

14 To rent, în engleză, a închiria. Joc de cuvinte care face aluzie la numele personajului, Renton şi la faptul că el închiriază de multe ori casete video. De asemenea, rent boy înseamnă, în argou, un bărbat care se prostituează.

15 În original, Junk Dilemmas. Joc de cuvinte bazat pe dublul sens al cuvântului junk: rahat, gunoi, dar şi drog.

16 Celebre închisori din Scoţia.

17 Modă englezească din anii ’50, care combina stilul elegant cu moda americană de stradă. Un Teddyboy are reputaţia unui tip rafinat şi dur.

18 Sick Boy imită felul de a vorbi al lui Sean Connery, al cărui fan este.

19 Aluzie la jocul Simon Says, în care Simon le dă tuturor porunci pe care trebuie să le îndeplinească, cel care nu e atent fiind nevoit să părăsească jocul.

20 Medicament din gama benzodiazepinelor, care produce somnolenţă şi este folosit în tratarea atacurilor de panică.

21 New Musical Express, revistă britanică profilată pe muzică.

22 Marcă englezească de ceai.

23 O-grades sunt, în sistemul scoţian de învăţământ, examene de calificare la anumite materii.

24 Harry Lauder, muzician, compozitor, actor scoţian, celebru pentru apariţiile în music-halluri. Versurile citate în text aparţin uneia dintre melodiile sale.

25 Jambo este termenul argotic prin care se desemnează un suporter sau un jucător al echipei de fotbal Hearts of Midlothian din Edinburgh.

26 Joc de cuvinte: Begbie, numele personajului, conţine verbul to beg (a cerşi), de unde Beggar, cerşetor.

27 Donkey jacket - haină din stofă, cu petice de plastic aplicate la umeri, tipic englezească, preferată de Skinheads.

28 Doctor Martens . marcă de pantofi englezească. Produce pantofi foarte comozi, simpli.

29 Zonă centrală din Edinburgh.

30 James Connolly, membru fondator al Partidului Socialist Republican Irlandez, membru al Partidului Socialist Irlandez, activ implicat în lupta de clasă.

31 Hibby . suporter al echipei nord-irlandeze de fotbal Hibernian.

32 Cântec tradiţional scoţian, cules din folclor de către Robert Burns.

33 În argou, înseamnă joint, ţigară cu marijuana.

34 Fenian, termen folosit încă din 1860, pentru a desemna un naţionalist irlandez, care luptă împotriva dominaţiei engleze.

35 Închisoare din suburbia cu acelaşi nume, din Edinburgh.

36 Vim şi Ajax sunt două mărci de detergent.

37 Royal Mile este cea mai veche stradă din Edinburgh, vestită pentru atracţiile turistice.

38 O lovitură de maestru, în franceză, în orig.

39 Magnific, în spaniolă, în orig.

40 În original, he's in the Huns. Huns sunt suporterii protestan ţi ai echipei de fotbal Rangers FC, mereu în opoziţie cu suporterii echipei Celtic FC, cu orientare catolică.