Nicolaus Cusanus

Coincidentia oppositorum

II

Ediție bilingvă

Studiu introductiv, traducere și note

de Mihnea Moroianu

POLIROM

2008

© 2008 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iași, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

București, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

Coincidentia Oppositorum/Nicolaus Cusanus

studiu introd., trad. și note de Mihnea Moroianu

2 vol.

ISBN 978-973-46-1229-1

ISBN ePUB: 978-973-46-4128-4

ISBN PDF: 978-973-46-4129-1

ISBN Print: 978-973-46-1231-4

Lector: Adrian Muraru

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright și este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parțială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziția publică, inclusiv prin internet sau prin rețele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informației, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum și alte fapte similare săvârșite fără permisiunea scrisă a deținătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislației cu privire la protecția proprietății intelectuale și se pedepsesc penal și/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Abrevieri pentru cărțile biblice

Vechiul Testament

Abd. (Abdia); Ag. (Aggeu); Am. (Amos); Av. (Avacum); Bar. (Baruh); Bel (Bel și Dragonul); Ct. (Cântarea Cântărilor); Dan. (Daniel); Dt. (Deuteronomul); Ecl. (Ecleziastul); Ep. (Epistola lui Ieremia); Est. (Ester); Ex. (Exodul); 1Ezr. (1 Ezdra); 2Ezr. (2 Ezdra = Ezra și Nehemia TM1*); Gn. (Geneza); Ier. (Ieremia); Iez. (Iezechiel); Ios. (Iosua / Iisus Nave); Ioel; Iona; Iov; Is. (Isaia); Iud. (Iudit); Înț. (Înțelepciunea lui Solomon); Jd. (Judecătorii); Lv. (Leviticul); 1,2,3,4Mac. (1, 2, 3, 4 Macabei); Mal. (Malahia); Mih. (Mihea); Na. (Naum); Nm. (Numere); Od. (Odele); Os. (Osea); 1,2Par. (1, 2 Paralipomene = 1, 2 Cronici TM); Plâng. (Plângerile lui Ieremia); Prov. (Proverbele / Pildele lui Solomon); Ps. (Psalmii); Ps. Sol. (Psalmii lui Solomon); 1,2Rg. (1, 2 Regi = 1, 2 Samuel TM); 3,4Rg. (3,4 Regi = 1,2 Regi TM); Ruth; Sir. (Înțelepciunea lui Iisus Sirah); Sof. (Sofonia); Suz. (Suzana); Tob. (Tobit); Zah. (Zaharia).

Noul Testament

Ap. (Apocalipsa); Col. (Coloseni); 1,2Cor. (1, 2 Corinteni); Ef. (Efeseni); Evr. (Evrei); Flm. (Filimon); Flp. (Filipeni); Gal. (Galateni); Fp. (Faptele Apostolilor); Iac. (Iacob); In. (Ioan); 1,2,3In. (1, 2, 3 Ioan); Iuda; Lc. (Luca); Mc. (Marcu); Mt. (Matei); 1,2Pt. (1, 2 Petru); Rom. (Romani); 1,2Tes. (1, 2 Tesaloniceni); 1,2Tim. (1, 2 Timotei); Tit.

1* TM = textul masoretic.

Despre pacea credinței

[1] A fost un om care, după ce văzuse cândva ținuturile împărăției Constantinopolului2, aflând de grozăviile nu demult făptuite acolo de către împăratul turcilor3, fu cuprins de râvna de a-L implora cu multe suspine pe Creatorul a toate ca, în îndurarea Lui, să îmblânzească prigoana aprinsă mai mult decât de obicei din pricina deosebirilor de rit dintre religii. Se întâmplă că, după câteva zile – poate datorită meditației sale prelungite, neîntrerupte –, o viziune îi apăru acelui om plin de râvnă, din care el pricepu că puținii înțelepți ce cunosc toate deosebirile observate în întreaga lume între religii ar putea cu ușurință găsi o armonie unică, iar prin aceasta, cu mijloace potrivite și adevărate, o pace perpetuă s-ar putea instaura în materie de religie. Așadar, pentru ca viziunea aceasta să le fie cunoscută celor ce decid în aceste chestiuni de mare însemnătate, consemnă4 pe larg în cele ce urmează atâta cât își putu aminti din ea.

[2] Căci fusese răpit la o înălțime intelectuală, unde se făcea că printre cei plecați din viață lucrul acesta era astfel cercetat sub conducerea Atotputernicului într-o consfătuire a făpturilor preaînalte: Împăratul Cerului și al Pământului spunea că, din împărăția lumii acesteia, soli de mâhnire i-au adus gemetele celor asupriți, plângându-se că din pricina religiei mulți puseseră, unii împotriva altora, mâna pe arme, și că unii oameni fie îi sileau pe alții să-și renege credința avută de multă vreme, fie îi ucideau pe aceștia.

Și mulți purtători ai acestor plângeri veniseră de pe întreg Pământul; acestora Împăratul le porunci să se înfățișeze în fața adunării sfinților. Toți aceștia păreau să le fie cunoscuți locuitorilor cerești ca fiind puși dintru început de către Împăratul lumii deasupra fiecărui ținut și fiecărei credințe de pe pământ; căci după înfățișare nu semănau a oameni, ci a puteri intelectuale.

[3] Iar unul mai mare printre soli spuse în numele tuturor vorbele acestea:

„O, Doamne, Împărate a toate, din tot ceea ce toată făptura are, care e lucrul pe care Tu să nu i-l fi dat? [Cf. 1Cor. 4,7] Ai hotărât ca trupului omenesc plămădit din lutul pământului să-i insufli duhul rațiunii, pentru ca-n el să strălucească imaginea puterii Tale de nespus; dintr-unul singur înmulțitu-s-a popor mult, care a ocupat întinderea uscatului. [Fac. 2,7 ; ] Și cu toate că duhul acela intelectual, sădit în țărână și supt de întuneric, nu vede lumina și nici obârșia din care se trage, Tu totuși ai făcut o dată cu el toate cele prin care, pătruns de uimirea adusă de lucrurile la care ajunge prin simțuri, să-și poată cândva ridica ochii minții spre Tine, [Rom. 1,20] Creatorule a toate, unindu-se cu Tine prin suprema iubire și astfel cu rodire să se întoarcă în cele din urmă la obârșia sa.

[4] Tu ai știut însă, Doamne, că o mare mulțime nu poate fi fără multă diversitate, și că aproape toți oamenii sunt siliți să ducă o viață trudnică, plină de necazuri și nevoi, aflați într-o supunere de rob față de împărații care-i stăpânesc: de unde se face că, dintre toți oamenii, puțini au răgazul ca, folosindu-se de libertatea lor de alegere, să ajungă la cunoașterea de sine. Căci gândul li se abate de multe servituți și griji ale trupului, așa încât nu te pot căuta pe Tine, Cel ce ești Dumnezeu ascuns. [Is. 45,15] De aceea ai pus peste poporul Tău feluriți împărați și văzători, numiți „prooroci” [Cf. 1Rg. 9,9] – mulți dintre care, ca trimiși ai Tăi, în numele Tău au rânduit acte de cinstire și legi, învățând poporul sălbatic. Legile acelea oamenii le-au primit ca și cum Tu Însuți, Împărate al împăraților, le-ai fi vorbit față către față, [Ex. 33,11] crezând că nu pe ei îi aud, ci pe Tine vorbindu-le prin aceia. Feluritelor neamuri le-ai trimis însă feluriți prooroci și învățători – pe unii la o vreme, pe alții la alta.

Dar starea aceasta omenească pământeană are însușirea că o lungă obișnuință, socotită a fi devenit a doua natură5, e susținută ca fiind adevărul. Astfel se iscă nu puține gâlcevi, când fiecare obște își pune mai presus propria credință față de celelalte.

[5] Ajută-ne deci, Tu, Care singur o poți face! Căci lupta aceasta se duce numai de dragul Tău; pe Tine toți Te cinstesc în orice lucru căruia par să i se închine. Căci nimeni nu dorește nimic altceva în ceea ce pare să dorească decât Binele care ești Tu, iar prin discursul intelectual nu caută altceva decât Adevărul care ești Tu6. Ce altceva caută cel ce e viu, decât să viețuiască? Ce altceva caută cel ce ființează, decât să fie? Tu, deci, Care ești dătătorul Vieții și al Ființării, ești Cel căutat în chipuri diferite de diferitele rituri și ești numit cu nume diferite fiindcă rămâi așa cum ești – de toți neștiut și de nerostit pentru toți. Căci Tu, Care ești puterea infinită, Care nu ești nimic din lucrurile pe care le-ai creat, iar făptura nu poate cuprinde noțiunea infinității Tale, între finit și infinit neexistând nici o proporție7, Tu însă, Atotputernice Dumnezeule, Care ești nevăzut oricărei minți, Te poți face văzut oricui vrei, în chipul în care să poți fi perceput.

Nu Te mai ascunde așadar, Doamne, fii îngăduitor și arată-Ți fața; și mântuite fi-vor toate neamurile, [Ps. 79,8] ce nu vor mai putea părăsi șuvoiul Vieții și dulceața lui după ce vor fi gustat chiar și numai puțin din ea. Căci nimeni nu se-ndepărtează de Tine decât fiindcă nu Te cunoaște.

[6] Dacă vei binevoi să faci aceasta, vor dispărea sabia și urgia urii, vor dispărea toate relele și toți vor afla că nu există decât o singură religie în varietatea riturilor. Iar dacă deosebirea aceasta a riturilor nu va putea fi eventual înlăturată, sau nici n-ar fi bine ca ea să dispară, pentru ca diversitatea să sporească evlavia, atunci când fiece ținut se va strădui parcă mai mult ca slujbele lui să-Ți fie plăcute Ție, Împărate, să fie măcar o singură religie și un singur cult al adorării8, așa cum Tu ești unul singur.

Fii deci îndurător, Doamne, căci mânia Ta evlavie este, iar dreptatea Ta este milostivire, cruță biata Ta creatură! Noi, trimișii Tăi, pe care Tu ne-ai hărăzit poporului Tău drept păzitori și pe care ne vezi aici în fața Ta, cu smerenie ne plecăm în fața măreției Tale, implorându-Te să ne auzi ruga”.

[7] După această rugă a arhanghelului și după ce toți locuitorii cerești se plecară deopotrivă în fața preaînaltului Împărat, Cel ce ședea pe tron9 spuse că omului îi fusese lăsată alegerea, [Cf. Ap. 21,5] și că, prin această alegere, îl crease capabil de însoțire cu El. Dar fiincă omul <este> natural și pământesc10, el este ținut în neștiință de către căpetenia întunericului [Ef. 6,12] și umblă potrivit condițiilor vieții sensibile, care nu ține decât de lumea căpeteniei întunericului, [Cf. Rom. 7,22; Ef. 3,16] iar nu potrivit omului intelectual, lăuntric, a cărui viață se trage din ținutul obârșiei sale.

De aceea pe omul rătăcit El l-a chemat îndărăt cu multă grijă și stăruință, folosindu-se de feluriți prooroci care, spre deosebire de alții, erau <adevărați> văzători. Iar în cele din urmă, cum nici proorocii înșiși nu dovedeau să înfrângă căpetenia neștiinței, și-a trimis Cuvântul Său, prin care a făcut și veacurile. [Evr. 1,2] Acesta S-a îmbrăcat în umanitate pentru ca măcar în acest chip să-l lumineze pe om (care poate fi învățat datorită alegerii sale cu totul libere) pentru a lua seama, dacă mai nădăjduiește să se-ntoarcă la dulceața vieții nemuritoare, să umble nu potrivit omului din afară, ci potrivit celui lăuntric.

Și îmbrăcând firea omului muritor, Cuvântul prin sângele Său a adus mărturie pentru adevăr [In. 5,33] că omul este în stare să primească viața cea eternă (de dragul dobândirii căreia viața naturală și a simțurilor trebuie socotită fără nici un preț) și că Viața cea eternă (adică Adevărul, care el singur e căutat) este însăși dorința ultimă a omului lăuntric, și că, eternă precum este, această Viață hrănește etern intelectul, nefiind altceva decât Cuvântul însuși, în care toate sunt complicate, din care toate sunt explicate. Cuvântul a îmbrăcat firea omenească pentru ca nici un om să nu stea la îndoială că, potrivit liberei sale alegeri, poate dobândi hrana adevărului în firea sa de om, în omul acela care este și Cuvântul nemuritor. Și a adăugat: „Iar acestea toate fiind făcute, ce altceva mai este care să poată fi și să nu fi fost făcut?”.

[8] La această întrebare pusă de Împăratul împăraților, Cuvântul făcut trup, având întâietate printre toți locuitorii cerului, [Col. 1,18] răspunse în numele tuturor: „Părinte al milostivirilor, chiar dacă lucrările Tale sunt desăvârșite și nu rămâne nimic care să mai poată fi adăugat la ele, totuși, fiindcă de la început ai hotărât ca omul să-și aibă alegerea liberă, iar în lumea sensibilă nu rămâne nimic statornic, ci părerile și conjecturile curgătoare se schimbă din timp în timp, așijderea și limbile și tălmăcirile –, firea omenească are nevoie să fie deseori cercetată, pentru ca multele înșelăciuni legate de Cuvântul Tău să fie stârpite, iar Adevărul să strălucească astfel necontenit; pentru că acesta este unul singur și nu este cu putință ca el să nu fie perceput de orice intelect liber, toată diversitatea religiilor va fi adusă la o singură dreaptă credință”.

[9] <Răspunsul> îi plăcu Împăratului, și, chemându-i pe îngerii ce păzesc toate neamurile și limbile, îi porunci fiecăruia să aducă pe câte unul mai priceput în fața Cuvântului făcut trup. Și îndată apărură în fața Acestuia cei mai cuminți oameni ai acestei lumi, răpiți parcă într-un extaz, cărora Cuvântul lui Dumnezeu le vorbi astfel: „Auzit-a Domnul, Împăratul Cerului și al Pământului, gemetele celor uciși, ale celor întemnițați și aduși în robie, care suferă din pricina diversității religiilor, și că toți cei ce fac sau suferă acestea nu sunt îmboldiți decât de credința că își slujesc lor mântuirea și sunt plăcuți Creatorului lor. Milostivitu-s-a deci Domnul de popor și este satisfăcut ca, prin acordul comun al tuturor oamenilor, toată diversitatea religiilor să fie redusă în chip armonios la una singură și inviolabilă. El lasă asupra voastră, bărbați aleși, greutatea acestei misii, dându-vă de la curtea Lui îndrumarea unor duhuri slujitoare îngerești, [Evr. 1,14] care să vă vegheze și să vă călăuzească, hotărând Ierusalimul drept locul cel mai potrivit pentru aceasta”.

[10] La care, unul mai bătrân decât ceilalți și părând a fi grec11, după ce facu o închinare, răspunse: „Aducem laude Dumnezeului nostru, [Cf. Ap. 19,5] a Cărui milostivire coboară asupra tuturor lucrărilor Sale, [Cf. Ef. 2,10] Care singur poate face ca o atât de mare diversitate a religiilor să fie adusă la o singură pace armonioasă, <Dumnezeu> de a cărui poruncă noi, creația Lui, nu putem să nu ascultăm. Ne rugăm însă să fim învățați acum în ce chip se poate înfăptui prin noi unitatea religiei. Căci orice neam cu greu va primi, convins fiind de noi, o altă credință decât cea pe care până acum și-a apărat-o chiar cu prețul sângelui”.

Cuvântul răspunse: „Nu o altă credință: voi veți găsi că una singură, aceeași, este primită pretutindeni. Căci voi, cei de față, printre frații voștri de limbă vă numiți «înțelepți», sau cel puțin «filosofi», ori «iubitori de înțelepciune»”.

„Așa este”, spuse grecul.

„Dacă deci cu toții iubiți înțelepciunea, nu presupuneți oare că înțelepciunea aceasta există?”

Strigară cu toții deopotrivă că nimeni nu se îndoiește de existența ei.

[11] Cuvântul adăugă: „Nu poate exista decât o singură Înțelepciune. Căci de-ar putea exista mai multe, înțelepciunile acestea ar trebui să se tragă dintr-una; căci unitatea precedă orice pluralitate”.

Grecul: Nici unul din noi nu se îndoiește că există o singură Înțelepciune pe care toți o iubim și din cauza căreia ne chemăm „filosofi”; prin participarea la ea, mulți sunt înțelepți, pe când Înțelepciunea rămâne în sine simplă și neîmpărțită.

Cuvântul: Vă învoiți deci cu toții că nu există decât o singură, cu totul simplă, Înțelepciune, a cărei putere este de negrăit, iar în explicitarea lucrării ei, oricine experimentează puterea aceasta nespusă și infinită; de pildă când văzul se întoarce spre cele ce pot fi văzute și pricepe că tot ceea ce vede a ieșit din puterea Înțelepciunii (așijderea în cazul auzului și a tot ceea ce este cunoscut prin simțuri), el afirmă că Înțelepciunea nevăzută le întrece pe toate.

[12] Grecul: Nici noi, cei ce ne mărturisim a fi filosofi, nu iubim dulceața, pregustată în uimire, a filosofiei pe altă cale decât pe cea a lucrurilor supuse simțurilor. Căci cine n-ar muri pentru a dobândi o astfel de înțelepciune, din care se trage toată frumusețea, toată dulceața vieții și orice lucru de dorit?

Cât de mare e puterea Înțelepciunii care strălucește în facerea omului! – prin viața insuflată în mădularele sale, prin armonia mădularelor, prin potrivirea părților, prin mișcare și, în fine, prin duhul rațiunii, înzestrat pentru meșteșuguri minunate, care poartă parcă întipărirea Înțelepciunii; în duhul acesta, Înțelepciunea eternă se oglindește mai presus de toate ca într-o imagine apropiată, precum Adevărul în <cea mai> apropiată asemuire.

Și, ceea ce este lucrul cel mai minunat din toate, prin înfocata întoarcere a duhului, oglindirea aceea a Înțelepciunii se apropie din ce în ce mai mult de Adevăr, până când, din umbra care era a unei imagini, oglindirea vie se face mereu mai adevărată și mai aidoma cu Înțelepciunea însăși, chiar dacă Înțelepciunea absolută, așa cum este ea <în sine>, nu poate fi nicicând atinsă în nimic altceva, pentru că ea, eternă și inepuizabilă, este astfel o hrană intelectuală perpetuă și fără de sfârșit.

Cuvântul: Mergeți drept spre țelul pe care ni l-am propus; așadar, deși se spune că ați avea religii diferite, presupuneți că în toată această diversitate există un lucru pe care-l numiți „Înțelepciune”. Dar spuneți-mi, oare nu îmbrățișează o singură Înțelepciune tot ceea ce poate fi spus?

[13] Răspunse un italian12: „Într-adevăr, Cuvântul nu există în afara Înțelepciunii. Căci Cuvântul celui Preaînțelept se află în Înțelepciune, iar Înțelepciunea în Cuvânt, și nimic nu este în afara ei, căci Înțelepciunea infinită pe toate le îmbrățișează”.

Cuvântul: Dacă așadar cineva ar spune că toate prin Înțelepciune s-au creat, [Cf. Prov. 3,19, Ps. 103,24; Cf. Col. 1,16] iar altul ar spune că prin Cuvânt s-au creat toate, ar spune ei oare același lucru, sau nu?

Italianul: Deși apare o deosebire în rostire, înțelesul este același. Căci Cuvântul prin care Creatorul pe toate le-a creat nu poate fi decât Înțelepciunea Lui.

[14] Cuvântul: Ce credeți deci, Înțelepciunea aceasta este ea Dumnezeu, sau creatură?

Italianul: Deoarece Dumnezeu, Creatorul, pe toate le face prin înțelepciune, El este în mod necesar Înțelepciunea înțelepciunii create. Căci înaintea oricărei creaturi este Înțelepciunea prin care orice lucru creat este ceea ce este.

Cuvântul: Așadar Înțelepciunea e eternă, fiindcă premerge oricărui lucru ce are început și este creat.

Italianul: Nimeni nu poate tăgădui că ceea ce este priceput ca fiind înainte de orice lucru ce are început este etern.

Cuvântul: El este deci Începutul.

Italianul: Așa este.

Cuvântul: Este deci cu totul simplu, căci orice lucru compus are un început, componentele neputând urma după cel compus din ele.

Italianul: Recunosc.

[15] Cuvântul: Înțelepciunea este deci Eternitatea.

Italianul: Nici nu poate fi altfel.

Cuvântul: Nu e însă cu putință să fie mai multe eternități, căci înaintea oricărei pluralități e unitatea.

Italianul: Nici de asta nu se poate îndoi cineva.

Cuvântul: Înțelepciunea este deci Dumnezeu, unu, simplu, etern, Începutul a toate.

Italianul: Așa trebuie să fie.

Cuvântul: Iată cum voi, filosofi ce țineți de grupări diferite, vă întâlniți în religia unui singur Dumnezeu – pe care cu toții Îl presupuneți a fi, prin aceea că vă mărturisiți iubitori ai Înțelepciunii.

[16] Aici un arab grăi13 răspunzând: „Nimic nu poate fi spus mai clar sau mai adevărat”.

Cuvântul: Așa cum voi, iubitori ai Înțelepciunii fiind, mărturisiți existența unei Înțelepciuni absolute, credeți oare că un om zdravăn la minte poate să nu iubească Înțelepciunea?

Arabul: Cred că într-adevăr toți oamenii caută, prin natura lor, Înțelepciunea, căci ea este viața intelectului, care nu poate rămâne vie printr-o altă hrană decât adevărul și cuvântul vieții, adică pâinea ei intelectuală, care e Înțelepciunea. Căci așa cum toată ființa caută orice lucru fără de care nu poate ființa, la fel și viața intelectuală caută Înțelepciunea.

Cuvântul: Toți oamenii mărturisesc deci împreună cu voi că există o singură absolută Înțelepciune, pe care o socotesc că este Dumnezeu Unul.

Arabul: Așa este, și nici un om cuminte nu poate afirma altceva.

Cuvântul: Așadar, pentru toți cei zdraveni la minte, există o singură religie și un singur cult, care sunt presupuse în întreaga diversitate a riturilor.

[17] Arabul: Tu ești Înțelepciunea, fiindcă ești Cuvântul lui Dumnezeu. Cum se face, întreb, că cei care cinstesc mai mulți zei se întâlnesc cu filosofii în credința într-un Dumnezeu unic? Căci nicicând nu s-au găsit filosofi care să fi socotit altfel decât că e cu neputință să existe mai mulți zei deasupra cărora să nu fie așezat unul mai înalt decât toți, care singur e Începutul de la care ceilalți își au tot ceea ce au, stând printre ei mult mai sus decât monada14 printre numere.

Cuvântul: Toți cei ce au cinstit cândva mai mulți zei au presupus că există o Dumnezeire, pe care o adoră în toți zeii, ca fiind aceeași în toți cei ce participă la Ea. Căci tot așa cum dacă „albitudinea” nu există, nu există lucruri albe15, la fel, dacă Dumnezeire nu există, nu există zei. Așadar cultul zeilor mărturisește Dumnezeirea, și cine spune că există mai mulți zei spune că există, înaintea a toate, un singur Început, tot așa cum cine spune că există mai mulți sfinți recunoaște că există un singur Sfânt al sfinților, prin participarea la care toți ceilalți sunt sfinți. Niciodată vreun neam n-a fost atât de smintit încât să creadă că există mai mulți zei care să fi fost fiecare Cauza primă, Începutul sau Creatorul Universului.

Arabul: Așa socotesc. Căci cine spune că există mai multe prime Începuturi se contrazice pe sine. Începutul nu poate începe din ceva, căci ar trebui să înceapă din sine însuși și să fie înainte de a fi fost, ceea ce rațiunea nu poate primi. De aceea Începutul este etern, și nu-i cu putință să fie mai multe <lucruri> eterne, căci unitatea premerge întregii pluralități. Trebuie deci să fie un singur Început și Cauză a Universului. Drept care n-am găsit până acum nici un neam care să se fi abătut de la calea adevărului în această privință.

[18] Cuvântul: Dacă deci toți cei care venerează mai mulți zei vor privi la ceea ce presupun a fi, adică la Dumnezeirea care e cauza a toate, și dacă, așa cum rațiunea o cere, ei vor primi Dumnezeirea aceasta în practicile lor religioase, așa cum implicit o cinstesc în toți cei pe care-i numesc zei, cearta e sfârșită.

Arabul: Poate că lucrul acesta n-ar fi prea greu; să desființezi însă cultul zeilor va fi anevoios. Căci norodul tinde să fie încredințat că primește sprijin din cultul acesta; de aceea se întoarce la zeitățile acelea pentru propria-i mântuire.

Cuvântul: Dacă el ar primi știre de lucrurile ce tocmai au fost spuse, norodul și-ar căuta mântuirea mai degrabă în Cel ce i-a dat ființa, Care este Însuși Mântuitorul și Mântuirea infinită, decât în cei care n-au nimic de la sine, dacă nu le sunt dăruite de Mântuitorul însuși. Dacă însă norodul ar recurge, ca la un mijlocitor în vreo boală sau altă nevoință, la zeii socotiți sfinți fiindcă au dus o viață zeiască, sau îl va adora pe unul din ei cu o venerație de rob16 ori îi va cinsti amintirea ca fiind un prieten al lui Dumnezeu, a cărui viață trebuie imitată, atâta vreme cât cultul adorării i-L vor da numai lui Dumnezeu, lucrul n-ar fi împotriva religiei unice, iar în acest chip norodul lesne ar putea fi potolit.

[19] Aici un indian <întrebă>17: Ce să spunem atunci despre statui și imitații?

Cuvântul: Imaginile care duc la o cunoaștere a celor îngăduite în adevăratul cult al Dumnezeului unic nu sunt osândite; atunci când însă ele îi abat pe oameni de la cultul adorării unui singur Dumnezeu, ca și cum în pietrele însele s-ar afla vreo parte de Dumnezeire și ea ar fi legată de statuie, atunci, fiindcă înșală și abat de la adevăr, pe bună dreptate trebuie sfărâmate.

Indianul: Din pricina răspunsurilor <date de oracole> e greu să îndepărtezi norodul de la idolatria intrată în sânge.

Cuvântul: Răspunsurile acestea sunt de cele mai multe ori ticluite de către preoții care vestesc că Divinitatea ar fi răspuns în cutare chip. Căci la întrebarea care li se pune, fie printr-un meșteșug oarecare, pe care l-au impus drept hotărâre primită din Cer, fie prin sorți, ei născocesc un răspuns pe care-l atribuie Divinității, ca și cum Cerul sau Apollo sau Soarele ar porunci să răspundă <astfel>. De aceea ele și sunt de cele mai multe ori fie cu două înțelesuri, pentru a nu fi date în vileag ca mincinoase, fie complet false; și astfel, uneori, ele sunt din întâmplare adevărate, iar atunci când preotul este bun ghicitor, el prevestește mai bine, iar răspunsurile sunt mai adevărate.

[20] Indianul: Deseori s-a dovedit că un anumit duh legat de statuie dădea glas răspunsurilor.

Cuvântul: Nu duhul unui om sau al lui Apollo, al lui Esculap sau al altei făpturi cinstite drept zeu, ci duhul rău, dintru început vrăjmaș al mântuirii omului, pentru a înșela astfel, născocește că uneori, dar foarte rar, prin credința omului el ar fi legat de o statuie și silit să dea răspunsuri; dar când înșelăciunea a fost descoperită, ea a încetat. Așa se face că astăzi ele au gură, și nu vorbesc [Ps. 113,13 ; 134,16]: după ce înșelătoria celui viclean a fost descoperită prin experiență, idolatria a fost aproape pretutindeni osândită de către cei mai înțelepți dintre oameni. Așijderea în Răsărit înșelăciunile idolatriei nu vor fi greu de dat în vileag spre invocarea Dumnezeului unic, pentru ca astfel popoarele acelea să ajungă precum celelalte neamuri ale lumii.

Indianul: O dată descoperite înșelătoriile cele mai vădite, precum și faptul că din pricina lor romanii cei mai chibzuiți, ca și grecii și arabii, au sfărâmat idolii, putem într-adevăr spera că indienii idolatri vor face așijderea cu toții, mai cu seamă că ei sunt înțelepți și nu se îndoiesc că religia cere cultul unui Dumnezeu unic, chiar dacă, pe lângă aceasta, ei își venerează în felul lor idolii. Chestiunile acestea legate de închinarea adusă Dumnezeului unic vor ajunge astfel la un deznodământ pașnic.

Dar cu privire la un Dumnezeu întreit înțelegerea va fi foarte greu de atins pretutindeni. Căci tuturor li se va părea că Treimea nu poate fi concepută în afara lui trei. Or, dacă Treimea există în Divinitate, atunci și pluralitatea va exista în Dumnezeire. Căci s-a spus mai înainte – și cu adevărat așa trebuie să fie – că nu există decât o singură Dumnezeire absolută, deci nu există pluralitate în Dumnezeirea absolută, ci numai în cei ce participă la ea, care nu sunt Dumnezeu în mod absolut, ci sunt dumnezei prin participare.

[21] Cuvântul: În calitate de Creator, Dumnezeu este întreit și unu; ca infinit, nu e nici întreit, nici unu, nici altceva din tot ce poate fi spus. Căci numele atribuite lui Dumnezeu sunt luate de la creaturi, în vreme ce El este în Sine de nerostit și mai presus de ceea ce poate fi numit sau spus. De aceea, cei ce-L slujesc trebuie să-L adore ca Început al universului. Dar și în Universul unic pot fi găsite mulțimea părților, inegalitate și separație. Căci multitudinea stelelor, a copacilor, a oamenilor, a pietrelor este vădită pentru simțuri, dar începutul oricărei multitudini este unitatea; așadar Unitatea eternă este Începutul oricărei multitudini.

În Univers întâlnim inegalitatea părților, fiindcă nici una nu e similară alteia, căci inegalitatea coboară din egalitatea unității; așadar înaintea oricărei inegalități este Egalitatea eternă. În Universul care este unu întâlnim deosebirea sau despărțirea părților, dar înaintea oricărei despărțiri este conexiunea unității și a egalității, conexiune de la care se trage despărțirea sau deosebirea. Conexiunea este deci eternă, dar nu pot exista mai multe lucruri eterne, așadar în Eternitatea care este una se întâlnesc Unitatea, Egalitatea Unității și Uniunea sau Conexiunea dintre Unitate și Egalitate.

În acest fel, Începutul preasimplu al Universului este unitrin, fiindcă ceea ce are început este complicat în Începutul său, iar în orice lucru ce are început o astfel de întreită deosebire se întâlnește în unitatea esenței, deci Începutul preasimplu a toate va fi întreit și unu.

[22] Caldeul18: Chiar dacă înțelepții vor putea cât de cât pricepe aceste lucruri, ele depășesc puterea de pricepere a norodului de rând. Căci, după câte înțeleg, nu-i adevărat că sunt trei Dumnezei, ci unu care e întreit. Vrei cumva să spui că Unul însuși este întreit în tărie?

Cuvântul: Dumnezeu este Puterea absolută a tuturor tăriilor pentru că este atotputernic. Așadar, cum nu există decât o singură Putere absolută, anume Esența divină, a numi Puterea aceasta „întreită” nu e altceva decât a spune că Dumnezeu e întreit, dar puterea nu trebuie s-o înțelegi ca deosebită de realitate, fiindcă în Dumnezeu puterea este realitatea însăși, așijderea în ce privește Puterea absolută, care e și Tărie. Nimănui nu i-ar părea absurd să se spună că Atotputernicia divină (care e Dumnezeu) are în sine Unitatea (adică Ființa), Egalitatea și Conexiunea, pentru că astfel: puterea Unității unește sau dă ființă la tot ce ființează (căci un lucru ființează în măsura în care e unu, iar unu și ființa sunt convertibile19); puterea Egalității face egale sau dă formă tuturor lucrurilor care există (căci în măsura în care un lucru nu este nici mai mult, nici mai puțin decât ceea ce este, el există în mod egal, iar dacă ar fi ceva mai mult sau mai puțin decât este, n-ar mai exista; așadar, el nu poate exista în afara Egalității); așijderea, pentru că puterea Conexiunii unește sau leagă.

Așadar, prin puterea Unității, Atotputernicia cheamă un anumit lucru din neființă, așa încât ceea ce nu era devine capabil de a <primi> ființa lui, prin puterea Egalității dă formă, iar prin puterea Conexiunii unește, așa cum în esența iubirii vezi în ce chip faptul de a iubi îl unește pe iubitor cu ceea ce poate fi iubit. Așadar, când un om este prin Atotputernicie chemat din neființă, mai întâi, în ordine, se ivește unitatea, apoi egalitatea, și apoi conexiunea dintre amândouă. Căci nimic nu poate exista decât dacă este unu, înainte de orice este deci unul. Iar fiindcă omul este chemat din neființă, unitatea omului se ivește mai întâi, în ordine, apoi egalitatea acelei unități sau ființe (căci egalitatea este explicarea formei în unitate, și din pricina egalității e chemată unitatea unui om, nu a unui leu sau a altceva; egalitatea nu se poate însă ivi decât din unitate, căci alteritatea nu produce egalitate, ci unitatea sau identitatea), apoi din unitate și egalitate purcede iubirea sau conexiunea. Căci unitatea nu poate fi despărțită de egalitate, nici egalitatea de unitate. Așadar conexiunea (adică iubirea) există în așa fel încât, o dată asumată unitatea, e asumată și egalitatea, iar o dată asumate unitatea și egalitatea, e pusă iubirea sau conexiunea.

[23] Dacă deci nu se află egalitate care să nu fie egalitate a unității, și nu se află conexiune care să nu fie conexiune a unității și a egalității, așa încât conexiunea este în unitate și egalitate, iar egalitatea în unitate și unitatea în egalitate, iar unitatea și egalitatea în conexiune, e limpede că în Treime nu există deosebire de esență. Căci cele ce se deosebesc în esență sunt astfel încât unul poate exista fără ca celălalt să existe. Dar Treimea există în așa fel încât, o dată asumată unitatea, e asumată egalitatea unității, și invers, și așijderea, o dată asumate unitatea și egalitatea, e asumată conexiunea, și invers; de aceea nu în esență, ci în relația însăși se vădește în ce fel alta e unitatea, alta egalitatea, alta conexiunea. Deosebirea numerică este însă deosebire de esență, deoarece doi se deosebește esențial de trei, căci o dată asumat doi nu e asumat trei, iar din ființa lui doi nu rezultă trei; de aceea Treimea, în Dumnezeu, nu este compusă sau plurală sau numerică, ci este cea mai simplă unitate.

Așadar, cei ce cred că Dumnezeu este unu nu vor tăgădui că El este întreit atunci când vor înțelege că Treimea aceea nu se deosebește de Unitatea cea mai simplă, ci ea există în așa fel încât de n-ar exista Treimea însăși în Unitate, n-ar exista Începutul atotputernic pentru a crea Universul și fiecare lucru în parte. Cu cât puterea e „mai una”, cu atât e mai tare; cu cât însă e „mai una”, cu atât e mai simplă, așadar, cu cât e mai puternică sau mai tare, cu atât e mai simplă. De unde rezultă că, esența divină fiind atotputernică, e preasimplă și întreită. Căci fără Treime n-ar exista Începutul presimplu, preatare și atotputernic.

Caldeul: Socotesc că nimeni nu poate respinge învățătura aceasta; dar faptul că Dumnezeu ar avea un Fiu și Părtaș la Dumnezeire, arabii îl tăgăduiesc, și mulți împreună cu ei.

[24] Cuvântul: Unii Unitatea o numesc Tatăl, Egalitatea – Fiul și Conexiunea – Duhul Sfânt: chiar dacă termenii aceștia nu sunt proprii, ei desemnează convenabil Treimea. Căci din Tatăl este Fiul, iar din Unitatea și Egalitatea Fiului – Iubirea sau Duhul20, căci firea Tatălui trece, în Fiul, într-un fel de Egalitate, drept pentru care Iubirea și Conexiunea se ivește din Unitate și din Egalitate, iar dacă s-ar putea găsi niște termeni mai simpli, ei ar fi mai potriviți, cum sunt cei de „unitate”, „iditate”21 și „identitate”. Căci termenii aceștia par să explice în mai mare măsură prearoditoarea simplitate a esenței. Și deoarece în esența sufletului rațional există o rodnicie – adică minte, înțelepciune și iubire sau voință –, ia seama că mintea produce din sine intelectul sau înțelepciunea, din care se iscă voința sau iubirea. Iar această treime în unitatea de esență a sufletului este o putință de a rodi pe care el o are drept asemuire a prearoditoarei, necreatei Treimi. Așijderea, orice lucru creat poartă imaginea Puterii Creatoare și are, în felul său, putința rodirii drept asemuire mai apropiată sau mai depărtată a Prearoditoarei, Atoatecreatoarei Treimi. Așa încât creatura nu numai că-și are ființa din Ființa dumnezeiască, ci are chiar, în felul său, ființa roditoare întreită din Prearoditoarea Ființă Triună, fără de care ființă roditoare nici lumea n-ar putea să existe, nici creatura să fie în cel mai bun chip în care poate fi22.

[25] La acestea răspunse un iudeu23: „Prea bine a fost explicată preabinecuvântata Treime ce nu poate fi tăgăduită. Căci un anumit prooroc, dezvăluindu-ne-o foarte pe scurt, spunea că Dumnezeu a întrebat: cum ar putea fi sterp El, Care le-a dăruit altora rodnicia nașterii? Și cu toate că iudeii fug de Treime fiindcă o socotesc pluralitate, [Cf. Is. 66,9] după ce vor fi înțeles că ea este preasimpla rodnicie, cu bucurie o vor primi”.

[26] Cuvântul: Arabii și toți înțelepții lesne vor înțelege și ei din acestea că a tăgădui Treimea înseamnă a tăgădui dumnezeiasca rodnicie și putere creatoare, iar acceptarea Treimii înseamnă a tăgădui orice pluralitate și asociere de dumnezei, căci acea putință de rodire care e Treimea face să nu mai fie nevoie de mai mulți dumnezei care să lucreze laolaltă la crearea a toate, de vreme ce o singură infinită rodnicie este de ajuns pentru crearea a tot ce poate fi creat.

Mult mai bine putea-vor arabii să priceapă adevărul în acest fel decât în felul în care ei înșiși spun că Dumnezeu are o esență și un suflet, adăugând că Dumnezeu are un Cuvânt și un Duh24. Căci dacă se spune că Dumnezeu are un suflet, atunci sufletul acesta nu poate fi înțeles altfel decât ca Rațiune (sau Cuvânt) – care e Dumnezeu. Căci Rațiunea nu e altceva decât Cuvânt. Și ce este atunci Duhul Sfânt al lui Dumnezeu, dacă nu Iubire, care este Dumnezeu?25 Căci orice se adeverește despre preasimplul Dumnezeu este El însuși. Dacă adevărat este că Dumnezeu are un Cuvânt, atunci adevărat este <a spune>: „Cuvântul este Dumnezeu”; dacă adevărat este că Dumnezeu are un Duh, atunci este adevărat că Duhul este Dumnezeu. Căci „a avea” i se atribuie în mod impropriu lui Dumnezeu, deoarece El este toate, așa încât pentru Dumnezeu „a avea” este „a fi”.

Așadar arabul nu tăgăduiește că Dumnezeu este Mintea și că ea naște Cuvântul sau Înțelepciunea, iar din acestea purcede Duhul sau Iubirea, și aceasta este Treimea aceea care a fost explicată mai sus și care e asumată de arabi, chiar dacă cei mai mulți dintre ei nu-și dau seama că mărturisesc Treimea; așijderea și în proorocii voștri, voi iudeii aflați că cerurile au fost formate întru Cuvântul lui Dumnezeu și întru Duhul Lui. [Cf. Ps. 32,6] Dar în chipul în care arabii și iudeii tăgăduiesc Treimea, neîndoios ea ar trebui tăgăduită de toți, iar în chipul în care adevărul Treimii este explicat mai sus, neîndoios va trebui să fie de toți îmbrățișat.

[27] La acestea, un scit spuse26: „Nu poate exista nici o opreliște în închinarea adusă preasimplei Treimi, Căreia și astăzi i se închină toți cei ce venerează zeii. Căci înțelepții spun că Dumnezeu creatorul este de ambele sexe și este Iubire, vrând prin aceasta să explice, după puteri, prearoditoarea Treime a Creatorului; alții spun că preaînaltul Dumnezeu face să răsară din Sine Intelectul sau Rațiunea, pe care-L numesc „Dumnezeu din Dumnezeu” și susțin că El este Creatorul, deoarece orice lucru creat are o cauză și o rațiune pentru care este acesta și nu altul; așadar, singura rațiune infinită a tuturor lucrurilor este Dumnezeu.

Rațiunea însă, care e Logos sau Cuvânt, emană din Cel care-o rostește, așa încât atunci când Atotputernicul rostește cuvântul, s-au și făcut cele complicate în cuvânt; dacă, de pildă, Atotputernicia spune „Să se facă lumină!”, [Gn. 1,3] atunci lumina complicată în cuvânt există ca atare în act. Acest cuvânt al lui Dumnezeu este deci unul intelectual, astfel încât așa cum un lucru e conceput în intelect să fie, tot așa există el în realitate.

Mai spun ei apoi că, în al treilea rând, purcede Duhul Conexiunii, care leagă toate lucrurile într-unul, așa încât există o unitate drept unitate a Universului; căci ei au postulat existența unui Suflet al Lumii sau a unui Duh care le leagă pe toate, prin care orice lucru creat este părtaș la ordinea <lumii>, așa încât este o parte a lumii. Trebuie deci ca acest Duh, la început, să fi fost însuși Începutul. Iubirea însă leagă, deci Duhul acesta, a cărui putere e răspândită prin tot universul, poate fi numit Iubirea-care-e-Dumnezeu sau Dragostea, așa încât conexiunea prin care părțile sunt legate în unul – sau sunt legate de Tot, fără de care n-ar exista nici o desăvârșire, Îl are pe Dumnezeu drept Început al Său.

Vedem deci limpede: toți înțelepții au ajuns la un fel de Treime în Unitate și de aceea, când vor auzi explicația aceasta pe care-am auzit-o noi, bucura-se-vor și o vor lăuda”.

[28] Răspunse un gal: „Cândva am auzit următorul argument vânturat printre învățați: Eternitatea este sau nenăscută, sau născută, sau nici nenăscută, nici născută27. Socoate că cea nenăscută poate în chip rațional fi numită Tatăl atotputernic, cea născută – Cuvântul sau Fiul, iar cea nici născută, nici nenăscută – Iubirea sau Duhul Sfânt, căci El de la amândoi purcede, și nu e nici nenăscut, fiindcă nu e Tatăl, nici născut, fiindcă nu e Fiul, ci purcede de la amândoi.

Există deci o singură Eternitate, iar ea e întreită și preasimplă; o singură Dumnezeire întreită, o singură esență întreită, o singură viață întreită, o singură putere întreită, o singură tărie întreită. În școala asta de gândire am progresat atâta, încât ceea ce fusese întunecat se dezvăluie acum mai limpede ca lumina zilei. Și fiindcă în lume rămâne o foarte mare gâlceavă, unii spunând despre Cuvânt că S-a făcut trup28 pentru mântuirea tuturor, iar alții considerând altminteri, trebuie să fim învățați în ce mod să ajungem la o înțelegere”.

Cuvântul: Astă parte Petru Apostolul a primit-o spre limpezire: ascultați-l pe el, căci el vă va învăța îndeajuns toate lucrurile care vă sunt ascunse.

Și apărând în mijlocul lor, Petru începu să vorbească astfel:

[29] Petru: Orice neînțelegere legată de Cuvântul Întrupat pare să prezinte următoarele deosebiri <de opinie>. Întâi sunt unii care spun „Cuvântul lui Dumnezeu nu este Dumnezeu”, iar partea aceasta a fost deja îndeajuns lămurită mai înainte: Cuvântul lui Dumnezeu nu poate fi decât Dumnezeu. Cuvântul acesta este însă Rațiune. Căci pe grecește „Logos” se cheamă Cuvântul care este Rațiune. Este deci neîndoielnic că Dumnezeu, Creatorul tuturor sufletelor raționale și al duhurilor, are Rațiune.

Iar Rațiunea aceasta a lui Dumnezeu nu este altceva decât Dumnezeu, așa cum s-a arătat mai sus, căci la Dumnezeu „a avea” coincide cu „a fi”. Căci Cel din care sunt toate le cuprinde pe toate în Sine și este totul în toate29, fiind cel care le formează pe toate, deci Forma formelor30; iar Forma formelor complică în sine toate formele ce pot fi formate. Așadar Cuvântul sau Rațiunea, Cauza sau Măsura Infinită a tuturor celor ce pot lua ființă, este Dumnezeu, deci cei ce mărturisesc „Cuvântul lui Dumnezeu S-a întrupat” sau „S-a făcut om” e necesar să spună că omul acela pe care-l numesc „Cuvântul lui Dumnezeu” este și Dumnezeu.

[30] Aici un persan grăi31 spunând: „Petre, Cuvântul lui Dumnezeu este Dumnezeu; cum ar putea Dumnezeu cel neschimbător să devină nu Dumnezeu, ci om, Creatorul să devină creatură? Căci lucrul acesta-l tăgăduim aproape toți, în afară de foarte puțini din Europa. Și deși printre noi sunt câțiva ce se numesc „creștini”32, ei sunt de aceeași părere cu noi în privința imposibilității acestui lucru: ca infinitul să fie finit, iar cel etern să fie vremelnic”.

Petru: Aceasta, ca cel etern să fie vremelnic, o tăgăduiesc cu tărie odată cu voi; dar fiindcă voi toți care țineți legea arabilor spuneți despre Hristos că este Cuvântul lui Dumnezeu, și bine spuneți, trebuie și să-L mărturisiți pe El drept Dumnezeu.

Persanul: Mărturisim că El este Cuvântul și Duhul lui Dumnezeu, ca printre toți cei ce sunt sau fost-au, nimeni nu a avut eminența aceea a Cuvântului și Duhului lui Dumnezeu; nu acceptăm însă de aici că ar fi Dumnezeu, Care nu are părtaș. Așadar, pentru a nu cădea în politeism, tăgăduim că El este Dumnezeu, mărturisindu-L ca fiind cel mai apropiat de Dumnezeu.

[31] Petru: Credeți că în Hristos <ar exista> o natură omenească?

Persanul: Asta credem, și afirmăm că ea a fost și a rămas adevărată în El.

Petru: Prea bine. Fiind omenească, firea aceasta nu era dumnezeiască, și astfel în toate cele ce le-ați văzut în Hristos după firea aceasta omenească, prin care era asemenea cu ceilalți oameni, nu-L pricepeți pe Hristos drept Dumnezeu, ci drept om.

Persanul: Așa este.

Petru: Aici nimeni nu vă contrazice. Căci în Hristos firea omenească a fost desăvârșită, El fiind prin ea om adevărat și muritor ca ceilalți oameni; dar după firea aceea El n-a fost Cuvântul lui Dumnezeu. Spuneți-mi așadar, când mărturisiți că El este Cuvântul lui Dumnezeu, ce vreți să spuneți cu asta?

[32] Persanul: Nu firea, ci harul, anume că El a primit harul acesta preaînalt: Dumnezeu Și-a pus în El Cuvântul Său.

Petru: Oare în alți prooroci nu Și-a pus, tot așa, Cuvântul, căci cu toții au grăit prin Cuvântul Domnului și au vestit Cuvântul lui Dumnezeu?

Persanul: Așa este, dar Hristos e cel mai mare dintre toți proorocii: de aceea lui I se potrivește mai mult decât altor prooroci să fie numit „Cuvântul lui Dumnezeu”. Căci se poate ca mai multe solii să cuprindă în ele cuvântul împăratului în anumite treburi și ținuturi în parte, dar una singură cuprinde cuvântul împăratului prin care e cârmuită întreaga împărăție, deoarece cuprinde legea și porunca de care toți trebuie să asculte.

Petru: Până aici s-ar spune că ai făcut o bună asemuire, precum că, scris fiind pe felurite hârtii, cuvântul împăratului nu schimbă firea însăși a hârtiilor, căci după înscriere firea lor rămâne precum fusese înainte: tot așa, ziceți voi, ar fi rămas firea omenească în Hristos.

Persanul: Asta spunem.

[33] Petru: Prea bine, dar ia seama care e deosebirea dintre solii și moștenitorul împărăției. În moștenitorul împărăției este în mod propriu cuvântul viu și liber și luminos al împăratului; în solii câtuși de puțin.

Persanul: Recunosc: dacă împăratul își trimite moștenitorul în împărăție, moștenitorul poartă cuvântul viu și nelimitat al tatălui.

Petru: Oare moștenitorul nu este în mod propriu cuvânt, iar nu un trimis ori un mesager, o scrisoare sau o solie, iar în cuvântul moștenitorului nu sunt complicate toate cuvintele trimișilor și ale soliilor și, deși el, moștenitorul împărăției, nu este tată, ci fiu, el nu e străin de firea împărătească, din pricina cărei egalități este moștenitor?

[34] Persanul: Înțeleg prea bine, dar stă împotrivă faptul că împăratul și fiul sunt doi, de aceea nu acceptăm că Dumnezeu ar avea vreun Fiu: căci Fiul ar fi un alt Dumnezeu decât Tatăl, tot așa cum fiul împăratului e un alt om decât tatăl său.

Petru: Ai dreptate să critici asemuirea, căci nu e potrivită dacă privești la subiecți, dar dacă înlături deosebirea numerică a subiecților și privești la puterea care e în rangul împărătesc al tatălui și al fiului, moștenitorul său, vezi atunci că puterea aceea împărătească este una în tată și în fiu. În tată ca în cel nenăscut, în fiu ca în cuvântul născut sau viu al tatălui.

Persanul: Mergi mai departe.

Petru: Să presupunem deci că există o astfel de putere împărătească absolută, nenăscută, și <alta> născută, și că cea nenăscută ar chema ca asociat la succesiune al celei născute și de aceeași fire pe cineva străin ca fire, pentru ca firea străină, în unire cu cea proprie, să stăpânească împreună și nedespărțit împărăția: oare succesiunea firii și cea primită în dar sau adoptivă nu se unesc atunci într-o singură moștenire?

Persanul: Vădit este.

[35] Petru: Așa și filiația și adopția se unesc într-o singură succesiune a unei singure împărății, dar succesiunea prin adopție nu se sprijină pe sine, ci pe succesiunea prin filiație. Căci adopția (care prin firea ei nu are drept de succesiune), dacă trebuie să succeadă, deși există filiația, se cuvine s-o facă nu în sine, ci în cea care succede prin fire.

Dacă deci adopția, atunci când ajunge împreună cu filiația să stăpânească moștenirea preasimplă și neîmpărțită, nu primește succesiunea din sine, ci din filiație, nu va mai exista un moștenitor adoptiv și un altul natural, chiar dacă alta e firea celui adoptiv și alta a celui natural; căci dacă moștenitorul adoptiv ar fi despărțit, iar nu în același ipostas cu cel natural, cum ar putea să se unească în succesiunea moștenirii neîmpărțite?

De unde rezultă că, în Hristos, firea omenească trebuie socotită a fi unită cu Cuvântul sau firea dumnezeiască, așa încât firea omenească nu trece în cea dumnezeiască, ci aderă atât de indisolubil la firea aceasta, încât devine persoană nu separat, în sine, ci în ea33, pentru ca însăși firea omenească, chemată împreună cu cea dumnezeiască la moștenirea vieții celei eterne, să poată dobândi nemurirea în însăși <firea> dumnezeiască.

[36] Persanul: Pricep cum se cuvine aceasta, dar mai lămurește-mi cele spuse cu o altă pildă, mai pe înțeles.

Petru: Asemuiri exacte nu pot fi plăsmuite, dar iată înțelepciunea în sine: este ea oare un accident sau o substanță?

Persanul: Substanță privită în sine, dar accident în măsura în care îi survine altuia.

Petru: Dar orice înțelepciune se trage, la toți înțelepții, de la cea care e Înțelepciune prin sine, fiindcă aceea e Dumnezeu.

Persanul: Arătate au fost acestea.

Petru: Oare un om nu e mai înțelept decât altul?

Persanul: Negreșit.

Petru: Cel care e mai înțelept, acela e deci mai aproape de Înțelepciunea prin sine, care e cea mai mare în sens absolut, iar cel care e mai puțin înțelept – mai departe.

Persanul: Mă învoiesc.

Petru: Nicicând însă vreun om nu este, după firea omenească, într-atât de înțelept încât să nu poate fi și mai înțelept, căci între înțelepciunea dobândită34, adică omenească, și înțelepciunea prin sine, care e dumnezeiască, cea mai mare și infinită, rămâne totdeauna o infinită distanță.

Persanul: Și asta e la fel de vădit.

[37] Petru: La fel e și cu magisteriul absolut și magisteriul dobândit. Căci în magisteriul absolut este pricepere infinită, în cel dobândit – finită. Să presupunem așadar că intelectul cuiva are un asemenea magisteriu și o asemenea înțelepciune, încât unele mai mari nu pot exista: intelectul acestuia ar fi atunci pe de-a-ntregul unit cu înțelepciunea prin sine sau magisteriul prin sine, așa încât vreo unire mai mare decât aceea n-ar putea exista. În virtutea unirii cu înțelepciunea supremă și cu magisteriul suprem, oare n-ar dobândi acest intelect putere dumnezeiască, iar în omul ce are un asemenea intelect, firea intelectuală omenească n-ar fi nemijlocit unită, prin cuvânt sau prin pricepere atotputernică, cu firea dumnezeiască sau cu înțelepciunea eternă?

[38] Persanul: Recunosc toate astea, dar această unire ar fi tot unire prin har.

Petru: Dacă ar exista o asemenea unire a firii inferioare cu cea dumnezeiască, încât una mai mare să nu poată exista, atunci ar fi unită cu ea într-o unitate personală. Căci atâta vreme cât firea inferioară nu s-ar ridica la unitatea personală și ipostatică cu cea superioară, ar putea exista una mai mare. Dacă deci o presupunem ca neavând alta mai mare, cea inferioară există aderând la cea superioară, și asta nu prin fire, ci prin har. Dar harul acesta, decât care unul mai mare nu poate exista, nu se deosebește de fire, ci se unește cu ea. De unde, chiar dacă prin har firea omenească se unește cu cea dumnezeiască, harul acesta, mai mare neputând fi, se sfârșește, în cel mai nemijlocit mod, în fire.

Persanul: Oricât ai spune, din care să rezulte că în orice om firea omenească prin har se poate ridica la unirea cu cea dumnezeiască, omul Hristos tot nu poate fi numit „Dumnezeu”, nefiind mai mult decât alt sfânt, chiar dacă este cel mai sfânt dintre oameni.

[39] Petru: Dacă ai lua seama că în Hristos singur se află cea mai mare înălțime, ce nu poate fi mai mare, la fel harul, sfințenia și toate celelalte, iar apoi ai lua seama că nu poate exista mai mult de o singură înălțime care să fie cea mai mare, care să nu poată fi mai mare <decât este>, la fel despre har și sfințenie; și dacă ai lua apoi seama că înălțimea oricărui prooroc, indiferent de gradul avut, se deosebește nemăsurat de mult de înălțimea aceea care nu poate fi mai mare <decât este>, așa încât, dându-se orice grad de înălțime, între el și cel mai înalt pot apărea nenumărate altele mai mari decât cel dat, și mai mici decât cel mai înalt (la fel cât privește harul, sfințenia, prudența, înțelepciunea, magisteriul și fiecare dintre celelalte), ai vedea limpede atunci că nu poate exista decât un singur Hristos, în care firea omenească este, prin unitatea subiectului, unită cu firea dumnezeiască.

Iar același lucru îl mărturisesc și arabii, deși cei mai mulți nu țin seama de aceasta. Căci arabii spun: Hristos singur este preaînalt în lumea aceasta și în cea ce va să vie, El singur este Cuvântul lui Dumnezeu35. Dar cei care spun că Hristos este Dumnezeu și om nu spun altceva decât că Hristos singur este omul cel mai înalt și Cuvântul lui Dumnezeu.

Persanul: Se pare că, dacă luăm bine seama la unirea aceea care e necesar <să existe> în Cel Preaînalt, arabii pot fi aduși să primească această credință, căci prin ea unitatea lui Dumnezeu, pe care ei se străduiesc cel mai mult s-o păstreze, nu este știrbită, ci salvată. Spune-mi însă cum poate fi înțeles faptul că firea omenească nu se sprijină în sine, ci pe cea dumnezeiască, la care se alipește.

[40] Petru: Iată o pildă, chiar dacă îndepărtată. O piatră magnetică atrage în sus un fier; lipindu-se de magnet în aer, firea fierului nu se păstrează, în firea lui grea, căci altfel n-ar atârna în aer, ci ar cădea, potrivit naturii sale, spre centrul pământului. Fierul însă rămâne în aer lipindu-se de magnet în virtutea firii magnetului, iar nu în virtutea firii fierului, potrivit căreia el n-ar putea fi acolo. Iar cauza pentru care firea fierului se pleacă astfel spre firea magnetului este că fierul poartă în sine o asemănare cu firea magnetului, din care se spune că a luat ființă.

Tot astfel, dacă firea intelectuală omenească s-ar alipi foarte strâns de firea intelectuală dumnezeiască, de la care și-a primit ființa, s-ar alipi inseparabil de ea, precum de izvorul vieții sale.

Persanul: Înțeleg.

[41] Petru: Până astăzi, secta arabilor, care e mare, recunoaște că Hristos a înviat morții, iar din lut ar fi făcut zburătoare, și multe altele, despre care ei mărturisesc deschis că Iisus Hristos le-a făcut ca și cum ar avea o putere anume. Din acestea se poate mai lesne deduce, deoarece El le-a făcut în virtutea firii dumnezeiești cu care cea omenească este în chip personal unită, că puterea lui Hristos, prin care a poruncit să se facă aceste lucruri pe care arabii le recunosc a fi fost făcute, n-a putut exista potrivit firii omenești decât presupunând-o pe aceasta în unire cu cea dumnezeiască, în a cărei putere este a porunci asemenea lucruri.

Persanul: Despre Hristos arabii mai spun multe altele care sunt scrise în Al-Furkan36; mai greu decât alții vor fi însă de adus la credința Acestuia iudeii, căci ei, în mod expres, nu admit nimic în mod deschis despre Hristos.

Petru: Ei au în Scripturile lor toate aceste <învățături> despre Hristos, dar, urmând sensul literal, nu vor să priceapă; această împotrivire a iudeilor nu împiedică însă o înțelegere, căci ei sunt puțini și nu vor putea tulbura lumea întreagă cu armele.

[42] La acestea, un sirian spuse37: „Petre, am auzit până acum că se poate afla o armonie pornind de la cele presupuse în fiecare sectă; spune-mi cum s-ar putea adeveri aceasta în chestiunea de față”.

Petru: O voi spune; dar spune-mi tu mai întâi: oare nu Dumnezeu singur este etern și nemuritor?

Sirianul: Așa cred, căci orice lucru ce are un început este cauzat de Dumnezeu; de aceea, având un început, va avea potrivit firii sale și un sfârșit.

Petru: Oare nu aproape fiece religie, cea a iudeilor, a creștinilor, a arabilor și a celor mai mulți dintre ceilalți, socoate că, după moartea vremelnică, firea omenească muritoare a oricărui om va învia la viața perpetuă?

Sirianul: Așa crede.

Petru: Toți aceștia mărturisesc deci că firea omenească trebuie să fie unită cu cea dumnezeiască și nemuritoare, căci altminteri cum ar trece firea omenească spre nemurire, dacă nu s-ar alipi celeilalte printr-o unire de nedespărțit?

Sirianul: Aceasta o presupune în mod necesar credința în înviere.

[43] Petru: Așadar, dacă asta spune credința, înseamnă că însăși firea omenească se unește mai întâi cu cea dumnezeiască într-un anumit om, anume în Cel ce este fața tuturor neamurilor38, în preaînaltul Mesia și Hristos, după cum Îl numesc pe Hristos iudeii și arabii; căci, după toți, cel mai apropiat de Dumnezeu este cel în care firea tuturor oamenilor se unește mai întâi cu Dumnezeu, de aceea Mântuitorul și Mijlocitorul tuturor este cel în care firea omenească (care este una și prin care toți oamenii sunt oameni) se unește cu firea dumnezeiască și nemuritoare, pentru ca astfel toți oamenii, cu aceeași natură, să dobândească învierea din morți.

Sirianul: Din câte înțeleg, vrei să spui că credința în învierea morților presupune unirea firii omenești cu cea dumnezeiască, fără de care credința aceasta ar fi cu neputință, iar unirea aceasta spui că este în Hristos: de aceea El este presupus de credință.

[44] Petru: Bine pricepi; primește de aici în ce fel toate făgăduielile care au fost făcute iudeilor sunt întărite prin credința în Mesia sau în Mijlocitor, singurul prin care făgăduielile privind viața eternă puteau și pot fi îndeplinite.

Sirianul: Ce se întâmplă cu celelalte secte?

Petru: Același lucru. Căci în firea lor umană, toți oamenii nu doresc și nu așteaptă altceva decât viața eternă: de aceea au și introdus purificările sufletelor și jertfele, spre a se potrivi mai bine în firea lor cu viața aceea eternă. Fericirea, care e chiar viața cea eternă, oamenii n-o râvnesc în altă fire decât a lor. Omul nu vrea să fie decât om, nu un înger cu o altă fire; el vrea însă să fie un om fericit, care să dobândească fericirea ultimă, iar fericirea aceasta nu e altceva decât desfătarea sau unirea vieții omenești cu izvorul ei, cel din care emană viața însăși și care e viața nemuritoare.

Cum i-ar fi însă omului cu putință aceasta dacă naturii comune a tuturor nu i-ar fi îngăduită o astfel de înaltă unire? Prin acesta, ca printr-un mijlocitor, toți oamenii și-ar putea atinge dorința ultimă, [Cf. In. 14,6] iar acesta este Calea, fiindcă este Omul prin care orice om poate ajunge până la Dumnezeu, Care este sfârșitul dorințelor. Hristos este deci Cel presupus de toți cei ce nădăjduiesc să dobândească fericirea ultimă.

[45] Sirianul: Îmi plac foarte mult toate acestea. Căci dacă intelectul omenesc crede că poate dobândi unirea cu Înțelepciunea în care să-și găsească hrana sa eternă, el presupune că intelectul unui anumit om preaînalt a dobândit în chip preaînalt unirea și magisteriul acesta preaînalt, magisteriu prin care nădăjduiește să ajungă și el cândva la Înțelepciunea aceea. Căci dacă lucrul acesta nu l-ar crede cu putință nici anume pentru cel mai înalt dintre toți oamenii, în deșert ar nădăjdui, iar nădejdea tuturor este să poată dobândi cândva fericirea pentru care există orice religie: aici nu încape înșelăciunea, fiindcă nădejdea aceasta le este comună tuturor dintr-o dorință înnăscută pe care o urmează religia, care este deci la fel de înnăscută tuturor. Văd deci că Învățătorul și Mijlocitorul acesta al firii omenești este de toți presupus a deține supremația și locul dintâi al desăvârșirii. Dar iudeii spun poate că Stăpânul acesta al firii, în care se acoperă toate lipsurile tuturor oamenilor, nu s-a născut încă, ci va să se nască de acum înainte.

Petru: E de ajuns ca atât arabii, cât și creștinii și ceilalți care au adus mărturie cu sângele lor să fie martori că El a venit deja, prin cele ce proorocii au vorbit despre El și prin faptele mai presus de firea omenească pe care, fiind în lume, le-a săvârșit.

[46] Spaniolul: Poate că legat de Mesia, despre care cea mai mare parte a lumii mărturisește că a venit, există o altă dificultate, cea privitoare la nașterea Lui [Cf. Lc. 1,26-38]: creștinii și arabii spun că El s-a născut din Fecioara Maria, iar ceilalți socotesc acest lucru cu neputință39.

Petru: Toți cei ce cred că Hristos a venit mărturisesc că El s-a născut din Fecioară. Căci care e tatăl căruia El, ultima desăvârșire a firii și singurul Preaînalt, trebuia să-i fie fiu? (Căci orice tată care zămislește este prin firea lui departe de desăvârșirea ultimă, așa încât nu-i poate împărtăși fiului ultima desăvârșire, decât care nu poate exista alta mai înaltă și care nu e cu putință în afara unui singur om.) Singurul care poate aceasta este acel Tată care e Creatorul Firii. Preaînaltul nu are deci alt tată, decât pe Acesta, de la care se trage orice paternitate. [Cf. Gal. 3,15 ; Ef. 3,15]

Așadar Preaînaltul este zămislit prin puterea dumnezeiască în pântecele Fecioarei, iar în Fecioara aceea erau laolaltă preaînalta rodnicie cu fecioria. De unde rezultă că Hristos s-a născut pentru noi așa încât să fie cel mai strâns unit cu toți oamenii, căci îl are de tată pe Cel de la care tatăl oricărui om are putința de a fi tată, și o are de mamă pe cea pe care nici un om n-a cunoscut-o după trup. Astfel, în Hristos fiecare își regăsește prin cea mai strânsă unire propria fire în desăvârșirea cea ultimă.

[47] Turcul40: Mai rămâne o deloc neînsemnată neînțelegere, creștinii spunând că Hristos a fost răstignit de către iudei, iar ceilalți tăgăduind acest lucru.

Petru: Faptul că unii tăgăduiesc că Hristos a fost răstignit și spun că El încă mai trăiește și urmează să vină în vremea lui Antihrist se trage din aceea că ei nu cunosc taina morții. Iar despre venirea Lui, ei cred că va veni în trup muritor, de parcă altminteri nu l-ar putea înfrânge pe Antihrist. Și când tăgăduiesc că a fost răstignit de iudei, din respect pentru Hristos par să spună acestea, ca și cum asemenea oameni n-ar fi putut avea nici o putere împotriva lui Hristos.

Ia seama însă că istorisirilor acelea, care sunt multe, și predicii apostolilor, care au murit pentru adevăr, trebuie pe bună dreptate să li se dea crezare, cum că Hristos astfel a murit. Căci astfel au prezis proorocii despre Hristos și moartea, cea mai rușinoasă, [Cf. Înț. 2,20 ; Is. 53,2-10] la care trebuia să fie osândit, care era moartea pe cruce. Și este un temei aici, căci Hristos a venit trimis de Dumnezeu Tatăl pentru a binevesti Împărăția Cerurilor, iar despre Împărăția aceasta a spus lucruri pe care El nu le putea dovedi mai bine decât cu mărturia sângelui Său. Astfel, pentru a fi cu totul ascultător lui Dumnezeu Tatăl și a da toată certitudinea adevărului pe care-l vestea, a murit, și încă de moartea cea mai rușinoasă, pentru ca nici un om să nu se dea înapoi de la a primi adevărul pentru a cărui mărturie va ști că Hristos și-a primit de bună voie moartea. Căci propovăduia Împărăția Cerurilor binevestind în ce chip omul în stare să atingă Împărăția aceea poate ajunge până la ea (prin comparație cu Împărăția aceea, viața lumii acesteia, pe care toți o iubesc cu atâta îndârjire, trebuind a fi socotită fără nici un preț). Și, ca să se știe că adevărul este acea viață a Împărăției Cerurilor, pentru adevăr Și-a dat viața lumii acesteia, spre a vesti astfel în chip desăvârșit Împărăția Cerurilor, spre a libera lumea de neștiința prin care viața aceasta o pune mai presus de cea viitoare și spre a se aduce pe Sine drept jertfă pentru mulți, pentru ca, astfel înălțat în văzul tuturor pe Cruce, [Cf. In. 12,32] să-i atragă spre credință pe toți și să lămurească vestea cea bună, să-i îmbărbăteze pe cei înfricoșați, să se dea nesilit drept răscumpărare pentru mulți, [Cf. Is. 35,4; Cf. 1Tim. 2,6] și toate să le facă în chipul cel mai bun în care puteau fi făcute: pentru ca oamenii să capete credința în mântuire, și nădejdea în dobândirea ei, și dragostea prin împlinirea poruncilor lui Dumnezeu.

[48] Dacă deci arabii ar lua aminte la rodul morții lui Hristos și la aceea că, fiind trimis de Dumnezeu, se cuvenea să facă din Sine o jertfă, spre a împlini dorința Tatălui Său, și că pentru Hristos nimic n-a fost mai slăvit decât să moară pentru adevăr și ascultare, chiar și de moartea cea mai rușinoasă, nu i-ar răpi lui Hristos slava aceasta a Crucii, prin care s-a învrednicit să fie Preaînalt și să fie ridicat în slava Tatălui.

Iar apoi, dacă Hristos a propovăduit că oamenii vor dobândi nemurirea prin înviere după moarte, ce chezășie mai bună putea avea lumea despre aceasta decât că El Însuși de bună voie a murit și a înviat, și s-a arătat viu. Căci lumea a primit chezășia ultimă când, prin mărturia multora, a auzit că omul Hristos, care murise pe cruce în văzul tuturor, a înviat din morți, iar cei ce l-au văzut viu au murit spre a fi martori de încredere ai învierii Lui41. Aceasta a fost cea mai desăvârșită vestire a Evangheliei, pe care în Sine Însuși a arătat-o Hristos, alta mai desăvârșită neputând fi: fără moarte și fără înviere putea fi oricând una mai desăvârșită. Așadar cel ce crede că Hristos, Domnul nostru, a împlinit în chip desăvârșit voia lui Dumnezeu Tatăl, acela trebuie să mărturisească acestea toate, fără de care vestirea Evangheliei n-ar fi fost desăvârșită.

[49] Mai ia seama că Împărăția Cerurilor a fost ascunsă tuturor până la Hristos. Căci Evanghelia lui Hristos înseamnă vestirea Împărăției care tuturor le era necunoscută. Nu exista deci credința sau nădejdea dobândirii Împărăției Cerurilor, și nimeni n-o putea iubi, fiind pe deplin necunoscută tuturor, și nici nu era cu putință ca vreun om să dobândească Împărăția aceea, firea omenească nefiind încă ridicată la înălțimea prin care să fie făcută părtașă firii dumnezeiești. [Cf. 2Pt. 1,4]

Așadar Hristos a deschis Împărăția Cerurilor în toate chipurile în care ea poate fi deschisă, dar în Împărăția Cerurilor nimeni nu poate intra dacă n-a lepădat prin moarte împărăția lumii acesteia. Trebuie deci ca muritorul să lepede murirea, adică putința de a muri, iar lucrul acesta nu se face decât prin moarte: abia atunci se poate îmbrăca în nemurire. [Cf. 1Cor. 15,53] Câtă vreme însă omul muritor Hristos n-a murit, el nu a lepădat murirea, și astfel n-a intrat în Împărăția Cerurilor, în care nici un muritor nu se poate afla. [Cf. 1Cor 15,20] Dacă așadar Cel ce este pârga și primul născut printre toți oamenii n-a deschis Împărăția Cerurilor, [Rom. 8,29] iar firea noastră, unită cu Dumnezeu, n-a fost deja adusă în Împărăție, nici un om nu poate fi în Împărăția Cerurilor, firea omenească, unită cu Dumnezeu, nefiind încă adusă în Împărăție. Dar acest lucru îl tăgăduiesc toți cei ce cred că există o Împărăție a Cerurilor, căci toți susțin că în secta lor au fost câțiva sfinți care au dobândit fericirea. Așadar credința tuturor care susține că există sfinți în slava cea veșnică presupune că Hristos a murit și a urcat la ceruri.

[50] Un german42: Prea bune sunt acestea toate, dar asupra fericirii văd nu puține deosebiri de păreri. Căci, după Lege, iudeii spun că nu s-au făgăduit decât lucruri vremelnice, care constau în bunuri sensibile. Arabii însă, din legea lor scrisă în Alkoran, nu citesc decât făgăduieli trupești, dar perpetue. Iar Evanghelia făgăduiește forma îngerească, adică oamenii vor fi asemenea îngerilor, care n-au nimic trupesc. [Cf. Mt. 22,30 ; Lc. 20,35-36]

Petru: Ce lucru poate fi conceput în lumea aceasta pentru care dorința să nu treacă, ci să crească necontenit?

Germanul: Tot ce e vremelnic se trece, numai cele intelectuale niciodată; mâncarea, băutura, desfrâul și toate cele asemenea lor, dacă plac uneori, alteori displac, și sunt nestatornice. Dar a ști, a înțelege și a vedea adevărul cu ochiul minții43 place totdeauna, și cu cât omul îmbătrânește, cu atât îi plac mai mult acestea, și cu cât a dobândit mai mult din acestea, cu atât crește pofta de a le avea.

[51] Petru: Dacă deci perpetuă trebuie să fie dorința și perpetuă hrana, ea nu va fi hrană nici a vieții vremelnice, nici a celei sensibile, ci hrană a vieții intelectuale. Astfel, chiar dacă în Alkoran se află făgăduiala raiului în care sunt râuri de vin și de miere și mulțime de fecioare, mulți urăsc totuși acestea toate în lumea asta: cum vor fi ei fericiți dacă vor dobândi dincolo ceea ce nu vor să aibă aici? În Alkoran se spune că <în rai> se află preafrumoase fecioare negre, cu albul ochilor coliliu și mare: nici un german de pe lumea aceasta, chiar dintre cei dedați viciilor trupului, nu va pofti asemenea fete. Toate acestea trebuie înțelese așadar în chip metaforic.

Căci altundeva <Coranul> oprește ca împerecherile sau alte desfătări ale trupului să se facă în biserici, sinagogi sau moschei: nu e de crezut că moscheile sunt mai sfinte decât raiul. Cum de sunt așadar oprite lucrurile acelea aici, în moschei, de vreme ce dincolo, în rai, sunt făgăduite? Altundeva spune că toate acelea se află acolo deoarece trebuie ca dincolo să se facă împlinirea a tot ceea ce acolo este dorit. Prin aceasta arată îndeajuns ce vrea să spună când zice că asemenea lucruri se află dincolo: anume, cum ele sunt dorite astfel pe lumea aceasta, presupunând că pe lumea cealaltă ar exista o dorință egală, atunci ele s-ar afla în chip ales și îmbelșugat. Căci altminteri decât prin asemuirea aceasta nu putea exprima că viața aceea este împlinirea dorințelor. Apoi, n-a vrut ca norodului necioplit să-i vorbească de lucruri mai ascunse, ci numai de cele care par mai aducătoare de fericire potrivit simțurilor, pentru ca norodul ce nu gustă cele ale duhului să nu cumva să disprețuiască făgăduielile.

[52] De unde se vede că toată grija celui care a scris legea aceea a fost să îndepărteze norodul de la idolatrie, și în acest scop a făcut asemenea făgăduieli și a stabilit toate acelea. N-a osândit însă Evanghelia, ci mai degrabă a lăudat-o, dând astfel a înțelege că fericirea făgăduită în Evanghelie nu e mai mică decât cea trupească, iar cei pricepuți și înțelepți știu între ei acest adevăr. Și Avicenna pune fericirea intelectuală a viziunii sau gustării lui Dumnezeu incomparabil mai presus de fericirea zugrăvită în legea arabilor, el, care era totuși de această lege, așijderea și ceilalți înțelepți.

Aici nu va fi deci vreo greutate de a împăca toate sectele. Căci se va spune că fericirea aceea e deasupra a tot ceea ce poate fi scris sau spus, fiind împlinirea oricărei dorințe, dobândirea binelui în izvorul său și a vieții în nemurire.

[53] Germanul: Ce spui atunci despre iudeii care pricep făgăduiala ca privind numai cele vremelnice, iar nu Împărăția Cerurilor?

Petru: De dragul păstrării Legii și sfințirii ei, iudeii se dau pe sine morții. De unde, dacă n-ar crede că după moarte pot dobândi fericirea (fiindcă zelul pentru Lege îl pun deasupra vieții), n-ar mai muri. Așadar, credința iudeilor nu e că n-ar exista viața eternă și că ea n-ar putea fi dobândită (altminteri nici unul din ei n-ar muri pentru Lege), ci fericirea pe care-o așteaptă, n-o așteaptă din faptele Legii, [Cf. Rom. 3,20 ; Gal. 2,16] fiindcă legile acelea nu făgăduiesc așa ceva, ci din credința care-L presupune pe Hristos, așa cum s-a aflat mai sus.

[54] Un tătar44: Am auzit aici multe lucruri pe care nu le știam înainte. Tătarii cei numeroși și simpli, care slujesc așa cum se pricep mai bine unui singur Dumnezeu, se miră de felurimea riturilor celorlalți, chiar și a celor care slujesc aceluiași Dumnezeu ca și ei. Căci ei râd văzându-i pe unii creștini, pe toți arabii și pe toți iudeii tăiați împrejur, pe alții însemnați cu fierul roșu pe față, pe alții botezați.

Mai sunt apoi multe deosebiri asupra căsătoriei: unul are o singură soție, altul una singură cu adevărat unită cu el prin căsătorie, dar mai multe țiitoare, altul chiar mai multe soții legiuite. Iar cu privire la jertfe, riturile sunt atât de felurite, încât nu pot fi înșirate. Printre acestea, jertfa creștinilor – în care ei oferă pâine și vin, spunând că este trupul și sângele lui Hristos, jertfă pe care, după ce o oferă, o mănâncă și o beau – pare deosebit de respingătoare, căci îl devorează pe cel pe care-l cinstesc. Nu pricep cum se poate ajunge la o înțelegere cu privire la aceste rânduieli, care mai și diferă de la un loc și de la un timp la altul, iar dacă aceasta nu se va face, prigoana nu va înceta. Căci deosebirea naște împărțire și vrăjmășii, uri și războaie. [Cf. 1Tim. 2,7]

[55] Atunci Pavel, învățătorul neamurilor, din însărcinarea Cuvântului începu să vorbească, spunând:

Pavel: Trebuie arătat că mântuirea sufletului se atinge nu prin fapte, ci prin credință. [Cf. Rom. 3,28 ; Gal. 2,16] Căci Avraam, părintele credinței tuturor celor ce cred, fie creștini, fie arabi, fie iudei, s-a încrezut în Dumnezeu, iar <lucrul acesta> i-a fost socotit lui ca dreptate [Rom. 4,3 ; Cf. Gen. 15,6 ; Gal. 3,6 ; Iac. 2,23; Cf. Ps. 36,29]: sufletul celui drept moșteni-va viața eternă. După ce acest lucru va fi primit, deosebirile acelea de rituri nu vor mai fi prilej de tulburare. Căci rânduielile și datinile sunt precum niște semne sensibile ale adevărului credinței, iar semnele sunt supuse schimbării, nu și ceea ce ele înseamnă.

Tătarul: Explică în ce fel mântuiește credința.

Pavel: Dacă Dumnezeu ar făgădui ceva numai din mărinimia și harul Său, oare nu trebuie crezut Celui ce toate poate da și este nemincinos?

Tătarul: Nesmintit că da. Nimeni nu poate fi înșelat încrezându-se în El, iar cel ce nu crede în El ar fi nevrednic să dobândească fie și o fărâmă de har.

Pavel: Ce-l îndreptățește deci pe cel ce dobândește dreptatea?

Tătarul: Nu meritele, căci altminteri n-ar mai fi o chestiune de har, ci de datorie.

Pavel: Preabine spui, și fiindcă nici o făptură nu se îndreptățește în fața lui Dumnezeu prin fapte, ci prin har – căci Atotputernicul îi dă cui vrea și ceea ce vrea –, atunci, dacă cineva trebuie să fie vrednic să dobândească făgăduiala făcută numai din har, este necesar ca el să creadă în Dumnezeu. Așadar el este îndreptățit prin faptul că va primi făgăduiala numai deoarece crede în Dumnezeu și așteaptă realizarea cuvântului lui Dumnezeu.

[56] Tătarul: Odată ce Dumnezeu a făgăduit, drept este ca făgăduințele să fie ținute, așadar cel ce crede în Dumnezeu este îndreptățit mai degrabă prin făgăduință decât prin credință.

Pavel: Dumnezeu, care i-a făgăduit lui Avraam o sămânță45 prin care toți să fie binecuvântați, l-a îndreptățit pe Avraam ca să dobândească făgăduiala. [Cf. Gn. 22,18 ; 26,4] Dar dacă Avraam nu s-ar fi încrezut în Dumnezeu, n-ar fi dobândit nici îndreptățirea, nici făgăduiala.

Tătarul: Așa este.

Pavel: Așadar credința, în cazul lui Avraam, a făcut ca împlinirea făgăduielii să fie dreaptă; altminteri n-ar fi fost nici dreaptă, nici împlinită.

[57] Tătarul: Dar ce i-a făgăduit Dumnezeu?

Pavel: Dumnezeu i-a făgăduit lui Avraam că-i va da o singură sămânță în Isaac, în care sămânță toate neamurile vor fi binecuvântate, [Cf. Gn. 17, 4-11 ; 22,18] iar făgăduiala aceasta a fost făcută când, după cursul obișnuit al naturii, era cu neputință ca soața lui, Sarra, să mai zămislească prin el și să nască; crezând însă, l-a dobândit pe fiul său Isaac. Dumnezeu l-a încercat apoi pe Avraam, ca să-l jertfească și să-l ucidă pe copilul Isaac, în care fusese făcută făgăduiala seminței, iar Avraam s-a supus lui Dumnezeu, neîncetând totuși să creadă în împlinirea făgăduielii chiar și prin învierea din morți a fiului46, lucru din care Dumnezeu a găsit credință multă în Avraam; atunci s-a îndreptățit Avraam, și împlinită a fost făgăduiala în sămânța singură care de la el coborî prin Isaac.

Tătarul: Care e sămânța aceasta?

Pavel: Hristos, căci întru El toate neamurile dobândesc dumnezeiasca binecuvântare.

Tătarul: Care e binecuvântarea aceea?

Pavel: Dumnezeiasca binecuvântare este dorința ultimă sau fericirea, care se cheamă „viața eternă”, despre care ai auzit destule mai sus.

Tătarul: Vrei să spui deci că în Hristos Dumnezeu ne-a făgăduit nouă binecuvântarea fericirii eterne?

Pavel: Asta vreau să spun; de aceea trebuie să credem în Dumnezeu așa cum a crezut Avraam, pentru ca, astfel crezând, să ne îndreptățim împreună cu credinciosul Avraam spre dobândirea făgăduielii în unica sămânță lui Avraam, Hristos Iisus, [Cf. Gal. 3,16] Care e făgăduiala și binecuvântarea dumnezeiască ce complică în sine tot binele.

[58] Tătarul: Vrei să spui deci că singură credința îndreptățește la primirea vieții eterne?

Pavel: Da.

Tătarul: Cum îi vei face pe tătarii cei simpli să priceapă că Hristos e cel prin care vor putea dobândi fericirea?

Pavel: Ai auzit că nu numai creștinii, ci și arabii mărturisesc că Hristos este cel mai înalt dintre cei care-au fost sau vor fi în veacul acesta ori în cel ce va să vină și fața tuturor neamurilor. Dacă așadar într-o singură sămânță se află binecuvântarea tuturor neamurilor, ea nu poate fi decât Hristos.

Tătarul: Ce semn aduci?

Pavel: Aduc atât mărturia arabilor, cât și a creștinilor că duhul care învie morții este Duhul lui Hristos. Dacă deci în Hristos este Duhul vieții, Care e în stare să dea viață oricui vrea să i-o dea, înseamnă că Duhul acesta e cel fără de care nici un mort nu poate învia și nici un duh nu poate trăi etern. Căci în Duhul lui Hristos locuiește plinirea Dumnezeirii și a harului, [Cf. Col. 2,9] plinire din care toți cei ce trebuie să se mântuiască își primesc harul mântuirii.

Tătarul: Mă bucur să aud acestea de la tine, învățătorule al neamurilor, fiindcă împreună cu cele pe care le-am auzit mai sus ele răspund celor propuse: văd cum credința aceasta, fără de care nimeni nu se va mântui, e de trebuință pentru mântuire. Întreb însă dacă credința este de ajuns.

Pavel: Fără credință este cu neputință ca cineva să-I fie plăcut lui Dumnezeu. Dar credința trebuie să capete o formă, căci fără fapte ea este moartă. [Cf. Iac. 2,17 ; 2,26]

[59] Tătarul: Care sunt faptele?

Pavel: Dacă crezi în Dumnezeu, păzești poruncile; căci cum să crezi că Dumnezeu este Dumnezeu dacă nu te-ngrijești să împlinești cele ce le-a poruncit?

Tătarul: Vrednic este ca poruncile lui Dumnezeu să fie păzite. Dar iudeii spun că au poruncile Lui de la Moise, arabii de la Mahomed, creștinii de la Isus, și poate că alte neamuri își venerează profeții lor, din mâinile cărora susțin că au primit poruncile. Cum vom ajunge deci la o înțelegere?

Pavel: Poruncile dumnezeiești sunt foarte scurte și de toți binecunoscute; ele sunt comune tuturor neamurilor; mai mult, lumina care ni le arată este înnăscută sufletului rațional. Căci Dumnezeu vorbește în noi pentru a-L iubi pe Cel de la care-am primit ființa și ca să nu-i facem altuia decât ceea ce vrem să ni se facă nouă. [Cf. Deut. 6,5 ; Lc. 10,27; Cf. Mt. 7,12 ; Lc. 6,31; Cf. Rom. 13,10] Iubirea este deci împlinirea legii lui Dumnezeu, și toate legile se reduc la ea.

[60] Tătarul: Nu mă îndoiesc că atât credința, cât și legea iubirii de care-ai vorbit vor fi pricepute de tătari, dar asupra riturilor șovăiesc tare, căci nu știu cum vor primi tăierea împrejur, pe care o iau în râs.

Pavel: Primirea tăierii împrejur nu ține de adevărul mântuirii, căci tăierea împrejur nu mântuie, [Cf. Rom. 4,9-10] iar mântuirea se află fără ea; totuși dacă cineva nu crede tăierea împrejur de trebuință pentru dobândirea mântuirii, dar suferă ca ea să-i fie făcută în prepuț, pentru a-l urma și în aceasta mai îndeaproape pe Avraam, unul ca acesta nu e osândit din pricina tăierii împrejur – dacă are credința de care am vorbit mai sus. Astfel Hristos a fost tăiat împrejur, și mulți dintre creștini după el, cum mai sunt etiopienii iacobiți și alții, care se taie împrejur, fără însă a crede că ar fi un sacrament necesar pentru mântuire.

Dar este mai mult decât îndoielnic că s-ar putea păstra pacea între credincioși dacă unii se taie împrejur, iar alții nu. Așadar, cum cea mai mare parte a lumii este fără tăiere împrejur, și am luat seama că tăierea împrejur nu e necesară, socotesc nimerit ca de dragul păstrării păcii partea mai mică să se supună atunci părții mai mari, cu care e unită în credință. Dacă însă, de dragul păcii, partea mai mare s-ar supune celei mai mici și ar primi tăierea împrejur, aș spune s-o facă, pentru ca astfel pacea să fie întărită prin înțelegeri comune. Căci astfel, dacă celelalte neamuri ar primi credința de la creștini, iar de dragul păcii creștinii ar primi tăierea împrejur, pacea s-ar face mai bună și s-ar întări. Socotesc însă anevoioasă îndeplinirea acestui lucru. Fie deci de ajuns ca pacea să se întărească prin credință și prin legea iubirii, ritul fiecăruia fiind astfel tolerat.

[61] Un armean: Ce crezi că trebuie făcut în legătură cu botezul, care la creștini e socotit o taină necesară47?

Pavel: Botezul este taina credinței. Căci cel ce crede că în Hristos Iisus poate dobândi vreo îndreptățire, acela crede în iertarea, prin El, a păcatelor. La orice credincios această spălare se va arăta semnificată prin spălarea adusă de botez. Căci botezul nu e altceva decât mărturisirea credinței aceleia printr-un semn de taină; cel care n-ar vrea să-și mărturisească credința prin cuvânt și prin toate semnele instituite pentru aceasta de Hristos, acela n-ar fi credincios. [Cf. Ex. 30,18 ; Lv. 15,5] Spălări baptismale din devoțiune religioasă se află atât la evrei, cât și la arabi, cărora nu le va fi greu să primească spălarea instituită de Hristos pentru mărturisirea credinței.

[62] Armeanul: Se pare că este nevoie să fie primită taina aceasta, ea fiind necesară pentru mântuire.

Pavel: Credința este necesară la adulți; ei se vor putea mântui fără această taină, dacă n-au putut-o primi. Dacă însă ar fi putut s-o primească, nu pot fi numiți „credincioși” cei ce nu vor să se arate astfel prin taina renașterii.

Armeanul: Cum este cu pruncii? [Cf. Tit 3,5]

Pavel: Mai lesne vor încuviința să fie botezați pruncii când de dragul religiei au lăsat într-a opta zi să fie tăiați împrejur cei de parte bărbătească: trecerea aceasta de la tăierea împrejur la botez [Cf. Lv. 12,3] îi va mulțumi și îi va lăsa să aleagă dacă vor să se mulțumească cu botezul.

[63] Un boemian: Ar fi cu putință ca în cele înfățișate să se afle un consens, dar în privința jertfelor va fi cel mai greu. Știm doară că, pentru a le face altora pe plac, creștinii nu vor putea părăsi jertfa vinului și a pâinii în taina cuminecăturii, de vreme ce taina aceasta a fost instituită de Hristos, dar nu e ușor de crezut că ea va fi preluată de alte neamuri care nu au obiceiul să jertfească astfel, mai ales că ei numesc „sminteală” credința în prefacerea pâinii în trupul lui Hristos și a vinului în sângele Lui, urmată de înghițirea tainelor48.

Pavel: Această taină a cuminecăturii nu indică altceva decât că noi vom dobândi, prin har, în Hristos Iisus, hrana vieții eterne, tot așa cum pe lumea aceasta ne hrănim cu pâine și vin. [Cf. In. 6,27-28] Crezând noi așadar că avem în Hristos hrana minții, Îi luăm astfel trupul sub formă de hrană; trebuind noi să ne întâlnim toți în credința că în Hristos dobândim hrana vieții Duhului, de ce n-am arăta că asta credem în taina cuminecăturii? E de nădăjduit că toți oamenii credincioși vor vrea negreșit să guste prin credință, în această lume, hrana aceea, care într-adevăr va fi hrana vieții noastre pe lumea cealaltă.

[64] Boemianul: Cum vor fi înduplecate toate neamurile că substanța pâinii se preface în trupul lui Hristos prin taina aceasta a cuminecării?

Pavel: Cel credincios știe că Cuvântul lui Dumnezeu, întru Hristos Iisus, ne va muta pe noi din nefericirea lumii acesteia până la starea de fii ai lui Dumnezeu și la stăpânirea vieții eterne, fiindcă la Dumnezeu nimic nu e cu neputință. [Cf. Mt. 19,26]

Dacă așadar credem și nădăjduim aceasta, atunci nu ne vom îndoi că, după porunca lui Hristos, Cuvântul lui Dumnezeu poate preface pâinea în trup: dacă natura face aceasta în cazul animalelor, cum să nu facă aceasta Cuvântul prin care Dumnezeu a făcut și veacurile? [Cf. Evr. 1,2] Necesitatea credinței ne cere deci să credem aceasta. [Cf. 1Cor. 15,47] Căci dacă e cu putință ca noi, fii ai lui Adam, care din pământ suntem, să ne prefacem, întru Hristos Iisus, Cuvântul lui Dumnezeu, în fii ai Dumnezeului cel nemuritor, și aceasta credem și acest rod îl nădăjduim, că atunci vom fi precum Iisus, Cuvântul lui Dumnezeu Tatăl, atunci trebuie să credem, la fel, în transsubstanțierea pâinii în trup și a vinului în sânge prin același Cuvânt prin care pâinea e pâine, vinul e vin și trupul e trup și prin care natura preface hrana în cel hrănit de ea.

[65] Boemianul: Această prefacere a substanței pâinii e greu de pătruns.

Pavel: <Ea poate fi> lesne <pătrunsă> prin credință. Căci acest lucru poate fi pătruns doar cu mintea, care numai ea percepe substanța, cu privire la faptul că este, nu cu privire la ce este49, căci substanța premerge oricărui accident. De aceea, substanța neavând nici calitate, nici cantitate, ea singură se și preface așa încât nu mai este substanța pâinii, ci substanța trupului; prefacerea aceasta nu este decât duhovnicească, fiind foarte îndepărtată de toate cele ce pot fi atinse prin simțuri. Cantitatea trupului nu sporește așadar prin această prefacere, nici nu se înmulțește ca număr; de aceea nu există decât o singură substanță a trupului în care s-a prefăcut substanța pâinii, chiar dacă pâinea e oferită în diverse locuri și există mai multe pâini aduse drept jertfă.

Boemianul: Pricep învățătura ta, mie foarte plăcută: cum taina aceasta este taina hrănirii vieții eterne, hrănire prin care noi dobândim moștenirea fiilor lui Dumnezeu întru Iisus Hristos, Fiul lui Dumnezeu, și cum se află asemuirea Lui în taina aceasta a cuminecăturii, și că ea nu e pătrunsă decât cu mintea, iar cu credința se gustă și se capătă; ce se întâmplă <însă> dacă lucrurile acestea tainice nu vor fi pricepute? Căci neciopliții se vor da poate înapoi nu numai de la a crede aceasta, ci și de la a se împărtăși cu aceste atât de mari taine?

[66] Pavel: Taina aceasta legată de semne ale simțurilor (cu condiția să existe credință) nu este atât de necesară încât fără ea să nu se afle mântuirea, căci pentru mântuire este de ajuns credința. Astfel, în chestiunile legate de mâncarea hranei vieții (dacă și cui să fie împărțită, de câte ori să-i fie dată norodului) nu e nici o lege constrângătoare stabilită, drept care, dacă cineva care are credință se socotește pe sine nevrednic să se apropie de masa Împăratului Preaînalt, smerenia aceasta va fi mai degrabă de lăudat. De aceea cu privire la primirea și ritul ei maimarii Bisericii vor putea îngădui în fiece religie (mereu cu păstrarea credinței) ceea ce li se va părea mai potrivit în funcție de circumstanțe, așa încât, prin legea comună, deosebirea riturilor să lase neștirbită pacea adusă de credință.

[67] Englezul: Ce va fi cu celelalte taine – căsătoria, preoția, confirmarea și ultima ungere50?

Pavel: Față de slăbiciunea omenească trebuie mereu avută multă îngăduință, ca ea să nu se întoarcă împotriva mântuirii celei eterne. Căci să cauți conformitatea deplină în toate înseamnă mai degrabă să tulburi pacea; trebuie totuși nădăjduit că asupra căsătoriei și asupra preoției se va ajunge la consens. Căci la toate neamurile căsătoria este socotită introdusă cumva prin legea firii, astfel încât fiecare bărbat are o singură soață adevărată; așijderea, și cinul preoțesc se întâlnește în fiece religie. Asupra acestor rânduieli comune va fi deci mai lesne de găsit consensul, iar în ambele taine, chiar după părerea tuturor celorlalți, religia creștină se va dovedi că păstrează o mai lăudabilă puritate.

Englezul: Cum rămâne cu posturile, cu slujbele bisericești, cu abținerea de la unele bucate și băuturi, cu formele rugilor și cu altele asemenea?

Pavel: Acolo unde nu se poate afla potrivire asupra formelor, neamurilor să le fie îngăduite (cu păstrarea credinței și păcii) devoțiunile și slujbele lor. Căci evlavia va spori poate printr-o anumită diversitate, fiecare neam străduindu-se prin silință și râvnă să-și facă ritul său mai strălucit, spre a-l depăși prin aceasta pe celălalt și a dobândi astfel mai multă vrednicie în fața lui Dumnezeu și mai multă laudă în lume.

[68] După ce acestea au fost astfel discutate împreună cu înțelepții neamurilor, au fost aduse mai multe cărți cu adevărat preaminunate, redactate în toate limbile, ale celor care scriseseră despre rânduielile celor din vechime (precum la latini Marcus Varro51, la greci Eusebiu52, care a comparat diversitatea religiilor, și mulți alții), iar după cercetarea lor s-a găsit că toată deosebirea se afla mai degrabă în rituri, decât în slujirea unui singur Dumnezeu, Care, din compararea tuturor scrierilor, fu găsit a fi fost cinstit la început în toate cultele și totdeauna, chiar dacă simplitatea norodului a fost deseori amăgită de puterea potrivnică a stăpânului întunericului fără ca ea să-și dea seama ce face.

S-a ajuns astfel, în cerul rațiunii, la consensul dintre religii în chipul arătat mai sus, iar Împăratul împăraților porunci ca înțelepții să se întoarcă printre ai lor și să readucă neamurile la unitatea adevăratului cult, iar duhurile slujitoare să-i ducă și să le stea alături, [Cf. Evr. 1,14] și apoi, având împuternicirea deplină a tuturor, să se adune la Ierusalim, ca la centrul comun, și în numele tuturor să primească o singură credință, iar asupra ei să întărească o pace perpetuă53, pentru ca în pace Creatorul a toate să fie lăudat și în veci binecuvântat. Amin.

2 un om care, după ce văzuse cândva ținuturile împărăției Constantinopolului Aluzie evidentă la propria sa experiență cu prilejul vizitei efectuate în 1437 la Constantinopol, în pregătirea conciliilor de reunificare de la Ferrara și Florența.

3 grozăviile nu demult făptuite acolo de către împăratul turcilor Subînțeles – cu prilejul cuceririi Constantinopolului în 1453. Evenimentul, deși previzibil în circumstanțele istorice date, a șocat Apusul. Enea Silvio Piccolomini (viitorul papă Pius II) îi scria papei Nicolae V imediat după căderea capitalei bizantine: „Cine s-ar putea îndoi că turcii își vor abate mânia asupra bisericilor lui Dumnezeu? Jalea este mare, căci Sfânta Sofia, cel mai faimos templu al lumii, va fi nimicit ori spurcat. Jalea este mare, căci nenumăratele biserici ale sfinților, minuni ale arhitecturii, vor fi în ruină ori pângărite de Mahomed. Iar despre cărțile, fără de număr, care nu sunt cunoscute în Italia, ce aș putea spune? Vai, câte nume de oameni însemnați vor pieri! Aceasta va fi a doua moarte a lui Homer și a doua nimicire a lui Platon”. Lamentația era justificată: Piccolomini considera că civilizația de limbă latină era, în întregul său, generată de lumea greacă. În corespondența cu Nicolaus Cusanus, Piccolomini afirmă insistent legătura dintre cultura greacă clasică și învățătura Bisericii. Dincolo de controversele purtate în jurul unei epistole ce-l care ca destinatar pe cuceritorul Constantinopolului, este utilă menționarea, în această notă la dialogul cusanian, a încercării făcute de Piccolomini, acum papa Pius II, de a rezolva disensiunile dintre creștini și turcii mahomedani, stăpâni ai răsăritului Europei: observând că principala învățătură ce îi desparte pe mahomedani de creștinism este dogma Treimii (Cusanus va indica, prin intervenția atribuită „Turcului” în acest dialog, o altă deosebire fundamentală între islam și creștinism), el îi propune lui Mahomed o soluție practică de „reunificare” a continentului. Astfel, papa Pius II îi promitea sultanului scaunul vacant (din punct de vedere apusean) al Constantinopolului ca răsplată pentru acceptarea botezului creștin (v. Scrisoarea către Mahomet). <AM>

4 consemnă Verbul folosit de Cusanus, conscripsit, este un compus. El ne spune că cel ce relatează își strânge amintirile într-un text, indicându-ne însă, discret, prin intermediul preverbului con, dubla auctorialitate a rândurilor ce vor urma. <AM>

5 lungă obișnuință, socotită a fi devenit a doua natură Dicton ciceronian (Despre supremul bine și supremul rău, V, 25). <AM>

6 Adevărul care ești Tu În original verum quod tu es. Forma adjectivală verum provine din intenția sublinierii paralelismului cu bonum („Binele”) care apărea în fraza precedentă.

7 între finit și infinit neexistând nici o proporție Cf. Aristotel, Despre cer, 275a: „Infinitul nu se află în nici un raport posibil cu finitul”.

8 un singur cult al adorării În original unus latrie cultus. Latria este un grecism derivat din gr. latre…a („slujire”, „serviciu divin”), folosit începând cu Augustin și Cassiodorus.

9 Cel ce ședea pe tron Aluzia la textul biblic din finalul Apocalipsei sugerează caracterul crucial, determinant al dialogului, care cheamă în fața tronului religiile lumii, prefăcându-le „noi” pe toate. <AM>

10 omul natural și pământesc În original animalis et terrenus homo, trimitere indirectă la 1Cor. 2,14: „Omul firesc nu primește cele ale Duhului lui Dumnezeu”. Traducerea românească, în varianta sa receptă, ocultează semnificația textului paulin, ce deosebește între un om „de lut”, „pământesc”, terrenus, unul „însuflețit”, animalis, și unul duhovnicesc, spiritualis, antropologia paulină distingând între carne, suflet și spirit, cunoașterea lui Dumnezeu, ce este duh, spiritus, fiind rezervată omului duhovnicesc, spiritualis. <AM>

11 unul mai bătrân decât ceilalți și părând a fi grec În mai multe note explicative secvente se va încerca identificarea personajului pe care, eventual, Cusanus l-a avut în minte atunci când a introdus în dialogul său acești „reprezentanți” ai popoarelor. Tentativa pleacă de la prezumția că, înfățișând cititorului un grec, un italian, un german, un evreu, Nicolaus Cusanus s-a gândit la anumiți autori, reprezentând respectivele spații culturale și religioase, și aceasta în defavoarea altora. Acest lucru poate fi argumentat observând situațiile în care un reprezentant sau altul exprimă concepții particulare, filosofice ori teologice, care fac posibilă conjectura în legatură cu identitatea celui vizat de Cusanus. Desigur, acolo unde indiciile predate de autor sunt lacunare (v. cazul spaniolului) sau prea generale pentru a proceda la identificare (v. iudeul, care amintește argumente clasice, comune), încercarea de identificare este mai mult decât dificilă. Apoi, identificările propuse pot fi susținute cu mai multe sau cu mai puține argumente, în funcție de textele disponibile și de acuitatea analizei. În locul de față, figura celui care este „mai bătrân decât ceilalți” și pare a fi grec l-ar putea indica pe Dionisie Areopagitul. Mărturii pentru aceasta sunt lexicul și temele platonice utilizate de Cusanus (reducția multiplului la unu, afirmată chiar în această intervenție a „grecului”, la un Unu ce precedă orice pluralitate, așa cum se amintește în secțiunea 11, utilizarea lexicului participării, evidentă în secțiunea 11, apelul la imagistica reflectării, observabil în secțiunea 12, în discuția despre înțelepciune). Apoi, „Grecul” apare a fi „mai bătrân decât ceilalți”, ceea ce cadrează cu plasarea cronologică tradițională a vieții autorului corpusului areopagitic (primele îndoieli privitoare la identitatea autorului „Dionisie Areopagitul” apar tocmai în timpul vieții lui Cusanus, Lorenzo Valla exprimând dubii, în glosele sale la Noul Testament, asupra atribuirii corpusului areopagitic ucenicului apostolului Pavel). Un alt candidat pentru identificarea cu „Grecul” pus în scenă aici de Cusanus este Gemistos Plethon, care se afla la extremă bătrânețe la vremea când Cusanus scria acest dialog (având aproape o sută de ani, dacă nu cumva, urmând unii istorici, el nu murise încă din 1450). Neoplatonist remarcabil, el a făcut impresie aparte în Italia cu ocazia participării la sinodul „de unire” de la Ferrara-Florența. Cu siguranță mai tânărul Cusanus avusese motive să fie fascinat de erudiția și ardoarea filosofică a bătrânului grec, așa că și Gemistos Plethon poate fi considerat un bun candidat pentru identificarea cu „Grecul” dialogului cusanian. <AM>

12 Răspunse un italian Italianul prezentat aici de Cusanus mânuiește limbajul tehnic al logicii (in dictione, 11), prezentând o clasică expunere a relației dintre cuvânt și înțelepciune (13). Deși o identificare este dificilă, în cazul indiciilor generale observate, un nume ar putea fi propus, cel al lui Toma din Aquino, care utilizează un limbaj tehnic logic în multe locuri din opera sa și discută, în Suma teologică, 3a, 3, 8, despre Înțelepciunea care se exprimă prin Cuvânt, Înțelepciune ce este izvorul întregii înțelepciuni omenești. <AM>

13 un arab grăi Arabul figurat aici de Cusanus este, evident, un bun cunoscător al tradiției filosofice de limbă greacă (v. parafraza debutului Metafizicii aristotelice în a doua replică a Arabului, terminologia greacă folosită în intervenția sa, aluzia la Categoriile aristotelice din secțiunea 17, dar și indiciul acceptării doctrinei participației, în secțiunea 17) și un aderent al islamului (v. raționamentul privitor la unicitatea Începutului în secțiunea 17). Interesant este că Arabul sugerează, discret, o teorie a tipurilor de adevăr, unul destinat maselor, iar celălalt cunoscătorilor, i.e adevărul furnizat de religie și adevărul furnizat de rațiune (v. secțiunile 16 și 18). Cusanus pare să se fi gândit la Averroes (Ibn Rushd, 1126-1198), un eminent filosof de limbă arabă, un comentator asiduu al lui Aristotel și un gânditor care a discutat extensiv unul din cele șapte atribute clasice, în islam, ale divinității, în speță cunoașterea. <AM>

14 monada Termenul grecesc transliterat aici de Cusanus semnifică „unitatea”. <AM>

15 dacă albitudinea nu există, nu există lucruri albe Cf. Aristotel, Categorii, 9a.

16 cu o venerație de rob În original dulia veneratione. Termenul dulia este transliterarea unui adjectiv ce provine de la substantivul doule…a, care desemnează condiția de „rob”.

17 un indian <întrebă> Așa cum este înfățisat de Cusanus, Indianul reprezintă un spațiu religios ce cunoaște reprezentarea divinităților (prin statui, imagini), dar și o practică oraculară dezvoltată. Înțeleptul indian refuză în final orice tip de pluralitate în Dumnezeul care este, conform înțelepților, unul. Informațiile despre religiile „indiene” puteau fi preluate din varii surse (date fiind călătoriile lui Cusanus). Livresc, descrieri al practicilor religioase ale indienilor pot fi citite încă în literatura antică greacă. O sursă importantă pentru discuția predată aici de Cusanus a fost, foarte probabil, Viața lui Apollonius din Tyana, redactată de Filostrat. Personajul principal al cărții lui Filostrat, un taumaturg, qe…oj ¢n»r, ce a viețuit în sec. I-II d. Hr., ajunge să călătorească în India, unde îl întâlnește pe Iarhas, un „rege” înțelept, care îi oferă „elinului” ocazia să discute cu înțelepții indieni (și aici este figurată o întâlnire a înțelepților, mundană însă). După ce indică semnificația diferitelor credințe și practici religioase, Iarhas insistă asupra divinației, propunând o teorie complexă a acesteia (însoțită de purificări, cu o mare însemnătate pentru om, de vreme ce ea poate oferi vindecări). Pentru textul nostru, este interesantă coincidența referinței predate aici de Cusanus (care îi amintește pe Apollo și pe Esculap ca ilustrativi pentru practica divinației, și aceasta într-o discuție cu un indian) și replica lui Iarhas, care și el îi amintește pe cei doi în discuția sa despre mantică, în conexiune cu actul vindecării medicale (cf. Viața lui Apollonius din Tyana, 3, 41-44). Și referirea la „imitații”, simulacris, ar putea fi un indiciu al sursei lui Cusanus, de vreme ce Viața lui Apollonius din Tyana amintește despre figurări indiene, prezente în temple, care nu erau nici picturi, nici statui (2, 22). Despre practica greacă a manticii se amintește în același text antic, Apollonius făcând referire la oniromantică (2, 37). <AM>

18 Caldeul Figura caldeului este precar schițată: după o generală observație privitoare la unitatea trină în tărie, în putere (secțiunea 22), el trimite apoi la doctrina, inacceptabilă pentru arabi, a nașterii și participării Fiului la dumnezeire (secțiunea 23), după care dialogul schimbă interlocutorul (urmează evreul). Caldeii nu sunt amintiți, din câte se pare, frecvent în literatura medievală: ei apar fie în contextul evocării lui Avraam (care era caldeu), fie atunci când este amintit unul dintre magii care au sosit în Bethleem la nașterea lui Hristos (și astfel este afirmată vocația astrologică a caldeilor). De asemenea, locurile biblice ce conțin acest termen (aflat în caz oblic uneori) dau ocazia unor observații lapidare privitoare la caldei (mai ales în Comentariile medievale la Daniel). Este posibil ca intervenția unui „Caldeu” în discuție să fie determinată de uzul Oracolelor Caldeice, păstrate sub formă fragmentară în greacă. Aceste oracole, ce apar în Antichitatea târzie și poartă evidenta influență a neoplatonismului, au fost exploatate atât de literatura creștină (care le-a asimilat profețiilor „păgâne” despre misteriile creștinismului), cât și de literatura „păgână” (de către neoplatonici în special). În chestiunea amintită aici de caldeu, cea a nașterii divine, fr. 12 al Oracolelor (ed. des Places) spune tana¾ mon£j ™stin kaˆ dÚo genn©|, ceea ce, din perspectivă creștină, era de un evident folos apologetic (în aceleași Oracole se amintea de ivirea a toate din Tatăl, numit „foc”, „minte” și „unitate). Independent de aceste Oracole Caldeice, a circulat, în mediile renascentiste, o colecție de Libri Chaldeorum, care au fost cunoscute și exploatate, ulterior lui Cusanus, de Iodocus Badius Ascensius (In Parthenicen Cathariariam Baptistae Mantuani explanatiuncula) și Picco della Mirandola (De hominis dignitate). Rămâne neclar conținutul, dar și proveniența acestora (Picco della Mirandola aminteste despre ele: „Chaldaici hi libri sunt, si libri sunt et non thesauri: in primis Ezre, Zoroastris et Melchiar Magorum oracula, in quibus et illa quoque, que apud Graecos mendosa et mutila circumferuntur, leguntur integra et absoluta. Tum est in illa Chaldeorum sapientum brevis quidem et salebrosa, sed plena misteriis interpretatio. Est itidem et libellus de dogmatis Chaldaice theologie cum Persarum, Graecorum et Chaldeorum in illa divina et locupletissima enarratione”). <AM>

19 unul și ființa sunt convertibile Cf. Aristotel, Metafizica, 1023b: „Ființa și unul sunt același lucru și o realitate unică”.

20 iar din Unitatea și Egalitatea Fiului – Iubirea sau Duhul Pasajul ar mai putea fi tradus, în conformitate cu regula de credință romano-catolică, „iar din Unitate și din Egalitatea Fiului – Iubirea sau Duhul”. Situația gramaticală a textului latin face ca ambele traduceri să fie legitime: explicația secventă oferită de Cusanus, în traducerea de față, a fost decisivă pentru alegerea făcută de traducător. De remarcat totuși ambiguitatea premeditată a pasajului în latină. <AM>

21 iditate Faptul de a fi „aceasta” (lat. id). Întregul pasaj este o reluare a ideilor expuse în Despre docta ignoranță, I, 9: „Dacă deci de la pronumele acesta id am forma cuvântul iditas, așa încât să putem spune unitate, iditate, uniune, iditatea ar face într-adevăr legătura cu unitatea”.

22 nici creatura să fie în cel mai bun chip în care poate fi Cf. prima frază a tratatului Despre docta ignoranță: „Vedem cum printr-un dar dumnezeiesc tuturor lucrurilor le este semănată o anumită dorință naturală de a exista în modul cel mai bun pe care natura fiecăruia îl îngăduie”.

23 răspunse un iudeu Iudeul ce participă la dialog este dificil de identificat, de vreme ce are o singură replică, insuficientă pentru vreo tentativă de stabilire a identității. <AM>

24 Dumnezeu are o esență și un suflet, adăugând că Dumnezeu are un Cuvânt și un Duh Aluzie probabilă la Coran (6, 115), unde se amintește „Cuvântul Domnului”, înțeles de comentatorii musulmani ca desemnând Coranul, precum și la Surah 42, 52, Surah 26, 192-193, unde este menționat „Duhul”, ruh, cu rol revelator, de obicei identificat în exegeza islamică cu unul din îngeri (Gabriel) ori cu scrierea sfântă. <AM>

25 ce este atunci Duhul Sfânt al lui Dumnezeu, dacă nu Iubire, care este Dumnezeu? Întregul pasaj încearcă o lectură în cheie creștină a doctrinei islamice: de vreme ce se recunoaște existența unui suflet (și a unui duh) în cazul Dumnezeului unic al islamului, atunci afirmarea Cuvântului (și a Duhului Sfânt) sunt inevitabile, iar aceasta în perimetrul divinității unice, așa cum islamul o proclamă. <AM>

26 un scit spuse Consistenta intervenție a scitului pare a fi o colecție de opinii. Prima opinie a înțelepților (care explică rodnicia Treimii iubire, cea care unește cele două sexe) este urmarea fidelă a unui pasaj din Corpus Hermeticum (Asclepius, 20-21). <AM>

27 eternitatea este sau nenăscută, sau născută, sau nici nenăscută, nici născută Identificarea personajului (posibil) vizat aici este dificilă. Distincția prezentată aici pare a urma deosebirea făcută de Iohannes Scotus Eriugena, un „gal” prin adopție, între „habitudinile” celor trei persoane divine: Tatăl este nenăscut, Fiul este născut, iar Duhul Sfânt nu este nici născut, nici nenăscut (Despre diviziunea naturii, PL 122, 756c). <AM>

28 spunând despre Cuvânt că S-a făcut trup În fapt, textul biblic (In. 1,14) spune că El s-a făcut „carne” (s£rx, caro). În acest dialog a fost urmată traducerea tradițională a acestui loc scripturistic (și a termenilor derivați). <AM>

29 Cel din care sunt toate le cuprinde pe toate în Sine și este totul în toate Cf. Augustin, Despre Treime, 6, 12. <AM>

30 Forma formelor Cf. n. 10 la Despre geneză și n. 17 la Neștiutorul despre minte.

31 un persan grăi Persoana sugerată de Cusanus ar putea fi Afraat, supranumit încă din Antichitate „Înțeleptul persan”: de multe ori scrierea sa, Demonstrații, avea indicat ca autor doar „Înțeleptul persan”, ceea ce a născut o vreme incertitudini asupra autorului ei. Născut în Persia, el a scris exclusiv în siriacă. Proveniența sa l-a făcut suspect de nestorianism: cum „Școala perșilor” din Edessa a fost evident eretică, și „persanul” Afraat a fost bănuit de nestorianism. Chiar dacă teologia sa indică o doctrină neclară a întrupării Fiului lui Dumnezeu (mulți cercetători afirmă, argumentat, că scrierea nu prezintă vreo tentă nestoriană), Afraat nu poate fi considerat, din motive cronologice, „nestorian”. Metonimic însă, „persanul” îl desemnează pe nestorian. <AM>

32 Și deși printre noi sunt câțiva ce se numesc „creștini” Aluzia persanului îi are ca obiect pe creștinii nestorieni, ce refuzau să vadă în Hristos un sigur ipostas și două firi (divină și umană), așa cum „Europa” și-a asumat înca de la 431. În concepție nestoriană, în Hristos există două persoane, ce corespund celor două firi. <AM>

33 încât devine persoană nu separat, în sine, ci în ea I.e. în firea dumnezeiască. <AM>

34 înțelepciunea dobândită Sintagma s-ar mai putea traduce și „înțelepciune restrânsă”, având în vedere construcția termenului latin contractam, precum și uzul cusanian al termenului. În traducere s-a observat totuși modul acestei înțelepciuni: în contrast cu înțelepciunea care este astfel prin sine, per se, înțelepciunea omenească nu poate fi decât „dobândită”. Oricum, argumentația lui Cusanus va miza în continuare pe ambele semnificații ale termenului. <AM>

35 Hristos singur este preaînalt în lumea aceasta și în cea ce va să vie, El singur este Cuvântul lui Dumnezeu Aluzie la Coran (3, 45). <AM>

36 Al-Furkan Nume ce indică iluminarea, dar și unul din numele arabe ale Coranului.

37 un sirian spuse Cusanus pare a indica aici, sub chipul „înțeleptului” sirian, pe Efrem Sirul. El formează, împreună cu „persanul” Afraat o potrivită pereche, dată fiind apartenența la același spațiu geografic. Efrem Sirul a viețuit în secolul al patrulea și a scris exclusiv în siriacă. Lumea greacă l-a cunoscut prin traduceri timpurii: Ieronim mărturisește că a fost impresionat de teologul Efrem, receptat prin intermediul traducerilor în elină. În Orient Efrem este cunoscut îndeosebi datorită imnelor sale religioase, incluse de timpuriu în ceremoniile religioase. În Occident el a pătruns prin traducerile omiliilor sale ascetice. <AM>

38 fața tuturor neamurilor Sintagma pare a trimite la versiunea latină a Coranului, 3, 45, unde Hristos era numit facies omnium gentium. <AM>

39 ceilalți socotesc acest lucru cu neputință Spaniolul, care trăia într-un mediu religios plural în prima jumătate a secolului al XV-lea, era interesat de doctrina nașterii lui Hristos, disputată între creștini și musulmani, pe de o parte, și iudei, care puteau nega venirea lui Mesia insistând asupra neverosimilității nașterii sale. <AM>

40 Turcul Personajul cusanian este mai greu de identificat. Obiecția musulmană este una comună, așa că dificultatea este evidentă. <AM>

41 cei ce l-au văzut viu au murit spre a fi martori de încredere ai învierii Lui Aluzie la martirajul primelor secole creștine, motivat și de în-crederea în Iisus Hristos, cel omorât și înviat. <AM>

42 Un german Identitatea înțeleptului german ar putea fi bănuită urmărind indiciile strecurate de Cusanus în replicile atribuite acestuia. Superioritatea firii angelice este afirmată de Meister Eckhart: „Autoritățile ne învață că după prima emanație, care este Fiul ce vine de la Tatăl, îngerii sunt cei mai asemănători lui Dumnezeu. Iar acesta pare a fi adevărul, de vreme ce sufletul cel mai bun este similar lui Dumnezeu, dar un înger dă o ideea mai bună despre ceea ce El este. Căci aceasta este un înger: o idee a lui Dumnezeu” (Predici, 9). <AM>

43 a vedea adevărul cu ochiul minții Cusanus pare a indica și aici o doctrina eckhartiană, cea a ochiului care îl vede pe Dumnezeu. Despărțirea de cele temporale, nestatornice, și îndreptarea spre ceea ce este etern, „răsucirea” propusă aici, de sorginte platonică, este conectată unei doctrine specifice a simțurilor spirituale: „Sufletul are doi ochi, un ochi interior și altul exterior. Ochiul interior al sufletului este cel prin care percepe ființa și primește propria ființă de la Dumnezeu: aceasta-i este activitatea proprie. Ochiul exterior al sufletului este cel îndreptat spre toate creaturile, percepîndu-le în maniera unei imagini și având funcția unei dispoziții. Însă cei care sunt întorși în ei înșiși, așa încât Îl cunosc pe Dumnezeu după simțirea și ființa lor, aceia sunt eliberați de toate lucrurile create și se află în siguranță în ei înșiși, în adevărata cetate a adevărului” (Predici, 15). Această teorie a vederii este dezvoltată de Meister Eckhart, în conexiune cu o doctrină a voinței: „Omul care atârnă de voința lui Dumnezeu nu vrea nimic altceva decât ce este și ce vrea Dumnezeu. Dacă e bolnav, nu își dorește să se însănătoșească. Dacă el atârnă cu adevărat de voința lui Dumnezeu, orice durere îi este bucurie, orice complicare, simplă: da, chiar și chinurile iadului vor fi pentru el o bucurie. E liber și se află dincolo de sine și de tot ce primește: el trebuie să fie liber. Dacă ochiul meu trebuie să discearnă culoarea, el trebuie să fie liber de orice culoare. Ochiul cu care eu Îl văd pe Dumnezeu este același cu cel cu care Dumnezeu mă vede. Ochiul meu și ochiul lui Dumnezeu sunt un singur ochi, o singură privire, o singură cunoaștere, o singură iubire” (Predici, 4). <AM>

44 Un tătar În mentalitatea apuseană, tătarul pare a reprezenta „barbarul”, Evul Mediu considerându-l prototip al primitivului în registru negativ (o lamentație anonimă prilejuită de distrugerea Ungariei de către tătari în 1242 amintește de sevam gentem Tartharorum). Așa cum se poate observa mai departe, tătarului i se atribuie inteligența elementară ce survine observației. <AM>

45 i-a făgăduit lui Avraam o sămânță Latinescul semen poate fi tradus „seminție”, dar și „sămânță”. Echivalarea termenului indică fie descendența avraamică, numeroasă, fie „sămânța” unică prin care toți au fost binecuvântați (v. continuarea textului). <AM>

46 neîncetând totuși să creadă în împlinirea făgăduielii chiar și prin învierea din morți a fiului Cusanus clarifică o dificultate sugerată de textul vetero-testamentar prin sugestia oferită, în epistolele sale, de apostolul Pavel. Promisiunea divină, cea făcută lui Avraam, urma să se împlinească în fiul său (v. Gn. 22,18). Dumnezeu îi poruncește apoi lui Avraam să-și jertfească fiul, ceea ce ar fi însemnat, implicit, imposibilitatea împlinirii promisiunii divine. Atitudinea lui Avraam este indicată de apostolul Pavel (Evr. 11,17-19): „Prin credință, Avraam nu a ezitat în timp ce îl oferea pe unicul fiu, în care primise făgăduințele, gândind că Dumnezeu poate să-l ridice și din morți”. O sugestivă prezentare a dificultății, însoțită de soluția paulină, poate fi citită la Origen, în Omilii la Geneză, 8, 1-2 (Origen, Omilii, comentarii și adnotări la Geneză, col. „Tradiția creștină”, nr. 1, Polirom, Iași, 2006, pp. 290-294, 298-300). <AM>

47 Ce crezi că trebuie făcut în legătură cu botezul, care la creștini e socotit o taină necesară? Întrebarea armeanului reflectă dificultățile teologice iscate de doctrina sacramentelor: bula de unire cu armenii, „Exsultate Deo”, din 22 noiembrie 1439, expune aparte învățătura despre taine, ca fiind una foarte disputată (v. rezultatul discuțiilor din Sinodul de la Basel în Denzinger, 1310-1327). <AM>

48 ei numesc „sminteală” credința în prefacerea pâinii în trupul lui Hristos și a vinului în sângele Lui, urmată de înghițirea tainelor În Boemia, dependent de mișcarea husită, se dezvoltase un curent de opinie ce contesta doctrina receptă a euharistiei. Cusanus a participat la negocieri teologice cu boemii, scriind chiar Scrisori împotriva boemilor. Trei dintre Întrebările adresate husiților dintr-un chestionar mai amplu, alcătuit la Sinodul din Konstanz, se referă tocmai la taina euharistiei (cf. Denzinger, 1356-1358). <AM>

49 cu privire la faptul că este, nu cu privire la ce este Cf. Aristotel, Analiticele secunde, incipit. <AM>

50 Ce va fi cu celelalte taine – căsătoria, preoția, confirmarea și ultima ungere? Explicațiile oferite aici de Cusanus răspund lecturii catolice a doctrinei eretice „specifice” Angliei, așa cum se înfățisează ea într-un decret confirmat de papă la 22 februarie 1418, decret ce cuprinde erorile lui Wyclif: cele mai multe din greșelile observate în doctrina acestuia țin de învățătura „practică”, despre taine și despre slujbele religioase (v. Denzinger, 1151-1195). <AM>

51 precum la latini Marcus Varro Marcus Terentius Varro (116-27 î. Hr.), polimat, după unele surse cel mai prolific autor latin. Aparent, referința lui Cusanus este neclară: din opera lui Varro au supraviețuit doar două lucrări (Despre limba latină, Chestiuni agricole), și acestea parțial. Varro este însă referința obligatorie în chestiuni de istorie veche (inclusiv a religiei) pentru Plinius, Plutarh, Festus, Macrobius, Tertulian, Arnobius, Augustin. În context însă, înțelepții pot citi, în celestul conciliu, Antichitățile lui Varro, o lucrare în patruzeci și una de cărți, în special ultimele șaisprezece cărți ale tratatului, care se ocupau de „antichitățile lucrurilor divine”. <AM>

52 la greci Eusebiu Eusebiu de Cezareea, renumit istoric și teolog, a scris și Pregătirea pentru Evanghelie, în cincisprezece cărți, păstrată până astăzi. Redactat ca o invitație a păgânilor la Evanghelie, invitație formulată nu de Scriptură, ci chiar de autorii păgâni care oferă „lanțul” de mărturii ce structurează scrierea eusebiană, tratatul conține informații (multe aflate exclusiv aici) despre istoria religioasă a spațiului mediteraneean. <AM>

53 o singură credință, iar asupra ei să întărească o pace perpetuă Titlul dialogului, De pace fidei, a fost tradus literal: „Despre pacea credinței”. Însă el a fost echivalat în varii feluri în limbile vernaculare. Ediția Humanitas a acestui dialog (2008) propune titlul „Pacea între religii”, prin renunțarea la prepoziție și la semantica dominantă a lat. fidei. Ed. Hopkins propune „On paceful Unity of Faith”, iar ediția Wertz „On the Peace of Faith”. Finalul dialogului, vorbind despre primirea „unei singure credințe, asupra căreia să întărească o pace perpetuă”, poate sugera o altă înțelegere, interpretativă, a titlului: „Despre pacea adusă de credință”. Nota „paradoxală” a titlului astfel obținut este binevenită, ea indicând, asemenea altor titluri cusaniene, legătura celor în mod aparent opuse, astăzi ca și altădată, „pacea” și „credința”. <AM>