Translation of the novel © 2014 by Georges Simenon Limited, all rights reserved.

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4400-1

ISBN PDF: 978-973-46-4401-8

ISBN print: 978-973-46-0536-1

Foto copertă: Florin Pînzariu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

GEORGES SIMENON (1903-1989) este unul dintre cei mai cunoscuţi scriitori de literatură poliţistă. A scris peste 200 de romane, traduse în peste 50 de limbi, dintre care 75 de romane şi 28 de povestiri avîndu-l drept personaj principal pe celebrul inspector Maigret. Pînă astăzi, cărţile sale au fost vîndute în peste 850 de milioane de exemplare în întreaga lume.

I

Maigret, deputy-sheriff

— Hei, dumneata!

Maigret întoarse capul, ca la şcoală, să vadă cui i se adresa bătrînul.

— Da, dumneata de-acolo…

Numai piele şi os, cu o imensă mustaţă albă, bătrînul, care părea ieşit direct din Biblie, întinsese un braţ tremurător. Spre cine? Maigret se uită la bărbatul din dreapta lui şi la femeia din stînga. În sfîrşit, îşi dădu seama, jenat, că toţi aveau capul întors spre el, inclusiv coronerul, sergentul din Air Force care era interogat, avocatul acuzării, juraţii şi şerifii.

— Eu? întrebă el, vrînd să se ridice, mirat că aveau nevoie de dînsul.

Or, toate feţele acelea zîmbeau, ca şi cum toată lumea, în afară de el, ştia despre ce era vorba.

— Da, rosti bătrînul, care semăna cu Ezechiel, dar şi cu Clemenceau. Imediat să stingi pipa!

Nici nu-şi amintea să o fi aprins. Stînjenit, se reaşeză, bîiguind nişte scuze, în timp ce vecinii săi rîdeau prieteneşte.

Nu era un vis. Era treaz de-a binelea. El, comisarul Maigret, de la Poliţia Judiciară, se afla acolo, la mai bine de zece mii de kilometri de Paris, şi asista la ancheta unui coroner care nu purta nici vestă, nici haină, dar care avea aerul de om serios şi bine-crescut al unui angajat de bancă.

Colegul lui, Cole – îşi dădea foarte bine seama –, se descotorosise frumuşel de dînsul, dar Maigret nu era supărat, pentru că ar fi făcut la fel în locul ofiţerului FBI. Şi lui i se întîmplase să se comporte aşa cu doi ani mai înainte, cînd primise misiunea să-i servească drept ghid în Franţa colegului său, domnul Pyke de la Scotland Yard, şi-l lăsase deseori pe la cîte o terasă, aşa cum laşi o umbrelă la garderobă, spunîndu-i, cu un zîmbet liniştitor:

— Mă întorc imediat…

Cu diferenţa că americanii erau mai cordiali. Fie la New York, fie în cele zece sau unsprezece state prin care trecuse, toţi îl bătuseră pe umăr.

— Care ţi-e numele mic?

Nu putea pretinde că nu avea unul. Trebuia să mărturisească, vrînd nevrînd, că îl chema Jules¹. Atunci, interlocutorul se gîndea un moment.

— Oh, yes… Julius!

Pronunţau „Djulius”, ceea ce i se părea deja mai puţin grav.

— Have a drink, Julius! (Bea un păhărel, Jules!)

Şi aşa, tot drumul, într-o mulţime de baruri, băuse un număr incalculabil de sticle de bere, cocteiluri Manhattan şi pahare de whisky.

Băuse şi mai adineauri, înainte de masa de prînz, cu primarul din Tucson şi şeriful comitatului, cărora le fusese prezentat de Harry Cole.

Era mirat nu atît de decor, nici de oameni, ci de el însuşi sau, mai curînd, de faptul că el, Maigret, se afla acolo, într-un oraş din Arizona, şi că, deocamdată, şedea pe una dintre băncile unei săli mici din Tribunalul de Pace.

Băuseră înainte de prînz, dar în timpul mesei fuseseră serviţi cu apă rece ca gheaţa. Primarul fusese foarte amabil. Iar şeriful îi dăduse un fel de diplomă şi o insignă frumoasă, din argint, de deputy-sheriff, aşa cum poţi vedea în filmele cu cow-boy.

Era a opta sau a noua pe care o primea în acest fel, fiind deja deputy-sheriff al unor comitate din New Jersey, Maryland, Virginia, Carolina de Nord sau de Sud, nu mai ştia exact care, New Orleans şi Texas.

La Paris, i se întîmplase să primească deseori colegi străini, dar era prima dată cînd făcea şi el o călătorie de acest gen, o călătorie de studii, cum se spunea oficial, „ca să se pună la curent cu metodele americane”.

— Ar trebui să petreci cîteva zile în Arizona, înainte de a ajunge în California. E în drumul tău.

Sigur că era în drumul lui! Îl puneau să străbată astfel sute de mile. Ceea ce oamenii ăştia numeau un mic ocol era un drum de trei-patru zile.

— E colea!

Ceea ce însemna că trebuia să parcurgă o dată sau de două ori distanţa dintre Paris şi Marsilia, şi i se întîmpla să meargă în vagonul de dormit şi o zi întreagă fără să zărească un oraş adevărat.

— Mîine, îi spusese Cole, omul de la FBI care îl preluase în Arizona, vom merge să aruncăm o privire la frontiera mexicană. E la doi paşi.

De data aceasta, era vorba doar de vreo sută de kilometri.

— O să te intereseze. Prin Nogales, oraş care se întinde de o parte şi de alta a frontierei, trece cea mai mare parte din marijuana.

Aflase că marijuana, o plantă din Mexic, înlocuia treptat, la consumatorii de droguri, opiul şi cocaina.

— Tot pe acolo ies cele mai multe maşini furate din California.

Între timp, Harry Cole îi trăsese clapa. Probabil că avea ceva de făcut în după-amiaza aceea.

— Tocmai are loc o anchetă în faţa coronerului. Te-ar interesa să asişti?

Îl dusese acolo pe Maigret şi îl instalase pe una dintre cele trei bănci din săliţa cu pereţi albi, unde, în spatele judecătorului de pace care îndeplinea funcţia de coroner, se afla un drapel american. Cole nu anunţase că îl va lăsa pe colegul lui francez singur. Se dusese să dea mîna cu unul şi cu altul şi să-i bată cu palma pe umăr. Apoi îi spusese cu detaşare:

— Vin mai îndată să te iau.

Maigret nu ştia ce anume se judeca. Nimeni din sală nu purta haină. Ce-i drept, temperatura era în jur de patruzeci şi cinci de grade. Cei şase juraţi stăteau pe aceeaşi bancă cu el, la celălalt capăt, spre uşă, iar printre ei se aflau un negru, un indian cu maxilar puternic, un mexican, care semăna puţin cu cei doi dinainte, şi o femeie mai în vîrstă, care purta o rochie cu flori şi o pălărie aşezată caraghios mai spre frunte.

Din cînd în cînd, Ezechiel se ridica şi încerca să regleze ventilatorul imens care se rotea sub tavan şi făcea atît de mult zgomot, încît vocile se auzeau cu greutate.

Totul părea că se petrece cît se poate de cuminte. În Franţa, Maigret ar fi spus „pe-ndelete”. Coronerul stătea pe o estradă şi, peste cămaşa de un alb imaculat, purta o cravată de mătase cu motive vegetale.

Martorul – sau acuzatul, Maigret nu ştia exact – luase loc pe un scaun aflat lîngă el. Era un sergent de la aviaţie, în uniformă de dril bej. Alţi patru stăteau în rînd, în faţa juraţilor, şi ai fi zis că erau nişte şcolari care făcuseră o boacănă.

— Povestiţi-ne ce s-a întîmplat în seara de 27 iulie.

Era vorba de sergentul Ward. Maigret îi auzise numele. Măsura cel puţin un metru optzeci şi cinci şi avea ochi albaştri sub sprîncenele negre şi groase care se împreunau la baza nasului.

— M-am dus s-o iau pe Bessy de acasă pe la ora şapte şi jumătate.

— Mai tare. Întoarceţi-vă cu faţa spre juriu. Puteţi să auziţi, domnilor juraţi?

Domnii juraţi au făcut semn că nu. Sergentul Ward tuşi ca să-şi dreagă glasul.

— Am fost s-o iau pe Bessy de acasă pe la ora şapte şi jumătate.

Maigret trebuia să facă un efort dublu, pentru că nu prea avusese ocazia să vorbească engleza de cînd terminase colegiul şi îi scăpau unele cuvinte, iar anumite întorsături de frază îl derutau.

— Sînteţi căsătorit şi aveţi doi copii?

— Da, domnule.

— De cît timp o cunoaşteţi pe Bessy Mitchell?

Sergentul se gîndi ca un elev silitor înainte de a răspunde la întrebarea profesorului. O clipă, privi spre cineva aflat alături de Maigret şi pe care acesta nu-l cunoştea încă.

— De şase săptămîni.

— Unde aţi întîlnit-o?

— Într-un drive-in unde era chelneriţă.

Maigret învăţase ce înseamnă un drive-in. Cei care aveau misiunea să-l însoţească opreau deseori maşina, mai ales seara, în faţa unui mic local de pe marginea drumului. Nu coborai din maşină. O femeie tînără se apropia, lua comanda, apoi aducea sandvişuri, hot-dogs sau spaghete pe o tavă care se putea agăţa de portiera maşinii.

— Aţi avut relaţii sexuale cu ea?

— Da, domnule.

— În aceeaşi seară?

— Da, domnule.

— Unde s-a întîmplat?

— În maşină. Ne-am oprit în deşert.

Deşertul, numai nisip şi cactuşi, începea chiar de la porţile oraşului. Ba chiar existau porţiuni de deşert şi între unele cartiere.

— V-aţi reîntîlnit deseori din acea zi?

— Cam de trei ori pe săptămînă.

— Şi aţi avut de fiecare dată raporturi cu ea?

— Nu, domnule.

Maigret aproape că se aştepta să-l audă pe micul şi meticulosul coroner întrebînd: „De ce?”

Dar acesta continuă:

— De cîte ori?

— O dată pe săptămînă.

Dintre toţi, doar comisarul schiţă un zîmbet.

— Tot în deşert?

— În deşert sau la ea acasă.

— Locuia singură?

Sergentul Ward se uită la feţele celor aşezaţi pe bănci şi arătă spre o femeie tînără aflată în stînga lui Maigret.

— Locuia cu Erna Bolton.

— Ce-aţi făcut în ziua de 27 iulie, după ce v-aţi dus s-o luaţi de acasă pe Bessy Mitchell?

— Am dus-o la Penguin Bar, unde mă aşteptau prietenii.

— Care prieteni?

De data aceasta, sergentul arătă spre ceilalţi patru soldaţi în uniformă de aviaţie şi rosti numele fiecăruia.

— Dan Mullins, Jimmy Van Fleet, O’Neil şi Wo Lee.

Ultimul era un chinez care părea să nu aibă mai mult de şaisprezece ani.

— Erau şi alte persoane cu voi la Penguin?

— Nu, domnule. Nu la masa noastră.

— Mai era cineva la altă masă?

— Era fratele lui Bessy, Harold Mitchell (cel care stătea în dreapta lui Maigret, şi comisarul remarcase că avea un furuncul mare sub ureche).

— Era singur?

— Nu. Cu Erna Bolton, muzicantul şi Maggie.

— Ce vîrstă avea Bessy Mitchell?

— Ea mi-a spus că douăzeci şi trei.

— Nu ştiaţi că, în realitate, avea doar şaptesprezece ani şi că, în consecinţă, nu avea dreptul să fie servită într-un bar?

— Nu, domnule.

— Sînteţi sigur că nu v-a spus fratele ei?

— Mi-a zis mai tîrziu, cînd, acasă la muzicant, Bessy a început să bea whisky direct din sticlă. Atunci mi-a spus că nu voia să i se dea de băut surorii sale, că era minoră şi că se afla sub supravegherea lui.

— Nu ştiaţi că Bessy era căsătorită şi divorţată?

— Nu, domnule.

— I-aţi promis că o veţi lua de nevastă?

Sergentul Ward ezită în mod vizibil, apoi răspunse:

— Da, domnule.

— Voiaţi să divorţaţi ca să vă căsătoriţi cu ea?

— I-am spus că aşa voi face.

În cadrul uşii stătea un deputy-sheriff masiv – un confrate! – cu pantaloni de pînză gălbuie şi cămaşa descheiată, care purta o centură din piele, plină de cartuşe; un revolver enorm cu mîner de corn îi atîrna la spate.

— Aţi băut cu toţii?

— Da, domnule.

— Aţi băut mult? Aproximativ cîte pahare?

Ward închise o clipă ochii ca să facă un calcul mental.

— N-am ţinut socoteala. După cum a făcut fiecare cinste, poate cincisprezece-douăzeci de beri.

— Fiecare?

— Da, domnule, răspunse sergentul cu simplitate. Şi cîteva pahare de whisky.

Lucru ciudat, nimeni nu părea surprins peste măsură.

— La Penguin aţi avut o altercaţie cu fratele lui Bessy?

— Da, domnule.

— Este adevărat că vă reproşa faptul că aveaţi relaţii cu sora lui deşi eraţi însurat?

— Nu, domnule.

— Nu v-a făcut niciodată acest reproş? Nu v-a rugat s-o lăsaţi în pace pe sora lui?

— Nu, domnule.

— Din ce cauză v-aţi certat?

— Pentru că îi ceream banii pe care mi-i datora.

— Şi vă datora o sumă mare?

— Cam doi dolari.

Preţul a cîteva sticle de bere.

— V-aţi bătut?

— Nu, domnule. Am ieşit din bar. Ne-am lămurit şi am intrat înapoi ca să bem împreună.

— Eraţi beat?

— Încă nu foarte tare.

— Altceva nu s-a mai petrecut la Penguin?

— Nu, domnule.

— Pe scurt, beaţi. Aţi băut pînă la unu dimineaţa, ora închiderii barului.

— Da, domnule.

— Nici unul dintre camarazii dumneavoastră nu-i făcea curte lui Bessy?

Sergentul Ward ezită un moment înainte de a recunoaşte:

— Sergentul Mullins.

— Aţi vorbit cu el?

— Nu, am făcut în aşa fel încît să nu stea lîngă dînsa.

Mullins, colegul lui, era la fel de înalt ca el, tot brunet – fetele probabil că îl considerau un băiat frumos –, amintind vag de o vedetă de cinema, fără să poţi spune exact care.

— Ce s-a întîmplat la unu dimineaţa?

— Am plecat acasă la muzicantul Tony Lacour.

Acesta probabil că se afla şi el în sală, dar Maigret nu-l cunoştea.

— Cine a plătit cele două sticle de whisky pe care le-aţi luat?

— Cred că Wo Lee a plătit una dintre ele.

— A băut şi el toată seara?

— Nu, domnule. Caporalul Wo Lee nu bea şi nu fumează. A insistat să plătească şi el ceva.

— Cîte încăperi are apartamentul muzicantului?

— …Un dormitor, un salonaş, o baie şi o bucătărie…

— Şi unde aţi stat?

— În toate, domnule.

— În ce încăpere v-aţi certat cu Bessy?

— În bucătărie. Nu ne-am certat. Am găsit-o pe Bessy bînd whisky cu sticla. Nu se întîmpla prima dată.

— Adică prima dată în acea seară?

— Vreau să spun că i s-a mai întîmplat şi înaintea zilei de 27 iulie. Nu voiam să bea prea mult, pentru că pe urmă se simţea foarte rău.

— Bessy era singură în bucătărie?

— Era cu el.

Arătă cu bărbia spre sergentul Mullins.

Şi iată că, deşi mai adineauri era greoi şi moleşit, deşi nu ştia nimic despre cazul anchetat, Maigret avea acum tendinţa să deschidă din cînd în cînd gura, ca şi cum l-ar fi mîncat limba să pună o întrebare.

— Cine a propus să plecaţi cu maşina ca să petreceţi restul nopţii la Nogales?

— Bessy.

— Cît era ceasul?

— În jur de trei dimineaţa. Sau poate două şi jumătate.

Nogales era oraşul de la frontieră unde Harry Cole voia să-l ducă pe comisar. În timp ce la Tucson barurile se închid la unu dimineaţa, de cealaltă parte a graniţei poţi să bei la orice oră din noapte.

— Cine a urcat în maşina dumneavoastră?

— Bessy şi cei patru camarazi ai mei.

— Fratele lui Bessy nu v-a însoţit, nici muzicantul, nici Erna Bolton, nici Maggie Wallach?

— Nu, domnule.

— Nu ştiţi ce-au făcut?

— Nu, domnule.

— Cum v-aţi aşezat la început în maşină?

— Bessy stătea în faţă, între mine, care conduceam, şi sergentul Mullins. Ceilalţi trei urcaseră în spate.

— N-aţi oprit maşina cu puţin înainte să ieşiţi din oraş?

— Ba da, domnule.

— Şi i-aţi cerut lui Bessy să schimbe locul. De ce?

— Ca să nu mai stea lîngă Dan Mullins.

— Aţi pus-o să stea în spate, iar caporalul Van Fleet s-a aşezat în locul ei. Nu vă păsa că stătea în spate, în întuneric, cu ceilalţi doi?

— Nu, domnule.

Deodată, fără ca nimic să lase să se prevadă acest lucru, coronerul rosti:

— Pauză!

Se ridică şi se îndreptă spre biroul vecin, pe a cărui uşă cu geam scria „Privat”. Ezechiel scoase o pipă enormă din buzunar şi o aprinse, aruncîndu-i o privire ciudată lui Maigret.

Toată lumea ieşea: juraţii, militarii, femeile şi cei cîţiva curioşi.

Totul se întîmpla la parterul unei clădiri mari în stil spaniol, cu colonade în jurul unei curţi interioare, una dintre aripile ei adăpostind închisoarea, iar cealaltă, diferite servicii administrative ale comitatului.

Cei cinci militari din Air Force se aşezară la marginea colonadei, iar Maigret băgă de seamă că nu vorbeau între ei. Era foarte cald. Într-un colţ al galeriei se afla un soi de maşinărie roşie cu o fantă, unde oamenii introduceau cinci cenţi şi primeau în schimb o sticlă de coca-cola.

Aproape toţi făceau asta, inclusiv domnul cu păr cărunt care probabil că era procurorul comitatului. Fiecare bea direct din sticlă, fără mofturi, punînd apoi recipientul gol într-o navetă.

Maigret se simţea oarecum ca un puştan la prima recreaţie într-o şcoală nouă, dar ar fi vrut ca Harry Cole să mai întîrzie.

Nu i se mai întîmplase vreodată pînă atunci să intre fără haină într-un tribunal, iar această dilemă vestimentară îi pusese o problemă. Imediat ce trecuse de o anumită linie, spre Virginia, înţelesese că nu mai putea să-şi petreacă zilele cu haină şi guler fals.

Numai că toată viaţa purtase bretele, iar pantalonii, croiţi în Franţa, îi ajungeau pînă la jumătatea pieptului.

Nu mai ştia în ce oraş, unul dintre confraţii săi îl dusese fără să mai stea de vorbă la un magazin de îmbrăcăminte şi îl pusese să-şi cumpere pantaloni din aceia uşori cum purtau pe aici toţi bărbaţii, cu centură de piele avînd o cataramă mare din argint cu un cap de bou.

Alţii, care veneau din Est, erau mai puţin modeşti decît el şi se repezeau în magazine, de unde ieşeau îmbrăcaţi în cow-boy din cap pînă-n picioare.

Observă că doi dintre juraţi, care păreau totuşi oameni foarte calmi, purtau, acoperite în parte de pantaloni, cizme cu toc înalt şi incrustaţii multicolore.

Pistoalele cu butoiaş de la centura şerifilor îl fascinau, pentru că le văzuse, încă din copilărie, la cinematograf, în filmele western.

— Hei! Juraţii! strigă direct Ezechiel, ca un învăţător care îşi adună liota de copii.

Bătu din palme, apoi îşi goli pipa lovind-o de talpă şi trăgînd cu ochiul la pipa lui Maigret.

Acum comisarul învăţase lecţia. Se întoarse la locul lui, dar, de data aceasta, Harold Mitchell, cel cu furunculul sub ureche, şi Erna Bolton, pe care îi despărţise fără să vrea, se aşezaseră unul lîngă altul şi vorbeau cu glas scăzut.

În definitiv, încă nu ştia dacă în această poveste cu bere, whisky şi raporturi sexuale săptămînale murise cineva. Totuşi, cunoştea într-o anumită măsură, pentru că asistase la aşa ceva în Anglia, mecanismul unei anchete conduse de coroner.

Fără grabă, aproape timid, sergentul Ward îşi reluase locul pe scaun. Ezechiel se lupta din nou cu ventilatorul, iar coronerul continua, cu un aer indiferent:

— Aţi oprit maşina la aproximativ opt mile de oraş, puţin după terenul municipal de aviaţie. De ce?

Maigret nu înţelese imediat. Noroc că Ward vorbea atît de încet, încît i se ceru să repete răspunsul, iar îmbujorarea sergentului îl ajută pe comisar să înţeleagă.

— Necesităţi biologice, domnule.

Poate că nu găsea alt cuvînt decent ca să spună că se duseseră să se uşureze.

— A coborît toată lumea?

— Da, domnule. M-am depărtat vreo zece metri.

— Singur?

— Nu, domnule. Cu dînsul!

Arăta din nou spre Mullins şi lăsa impresia că avea ceva cu el.

— Nu ştiaţi unde s-a dus Bessy în acest timp?

— Presupun că şi ea s-a îndepărtat de maşină.

Era greu să nu te gîndeşti la cele douăzeci de sticle de bere golite de fiecare.

— Cît era ceasul?

— Presupun că între trei şi trei şi jumătate dimineaţa. Nu ştiu exact.

— Aţi văzut-o pe Bessy cînd v-aţi întors la maşină?

— Nu, domnule.

— Dar pe Mullins?

— A revenit cîteva clipe mai tîrziu.

— De unde?

— Nu ştiu.

— Ce le-aţi spus camarazilor?

— Am spus: „La naiba cu fata asta! O să-i fie învăţătură de minte!”

— De ce?

— Pentru că i se mai întîmplase.

— Ce i se mai întîmplase?

— Să mă părăsească fără să-mi spună.

— Şi v-aţi întors?

— Da. Am mers vreo o sută de metri spre Tucson şi am coborît.

— De ce?

— Am presupus că va încerca să ajungă la maşină şi am vrut să-i dau o şansă.

— Era beată?

— Da, domnule. Dar şi asta i se mai întîmplase. Încă ştia ce face.

— Unde v-aţi dus după ce aţi coborît din maşină?

— M-am îndreptat spre calea ferată care trece pe lîngă şosea, la vreo cincizeci de metri în deşert.

— Aţi urcat pe taluz?

— Da, domnule. Am mers aproximativ o sută de metri. Probabil că m-am oprit cam în locul unde ne părăsise Bessy. Am strigat-o.

— Foarte tare?

— Da. N-am văzut-o. N-a răspuns. Am crezut că vrea să mă necăjească.

— Şi v-aţi întors la maşină. Camarazii nu v-au spus nimic cînd au văzut că porniţi motorul şi vă îndreptaţi spre Tucson, fără să vă mai pese de ea?

— Nu, domnule.

— Consideraţi că e o purtare de gentleman să părăseşti o femeie în deşert, în toiul nopţii?

Ward nu răspunse. Stătea cu capul în jos, iar Maigret începea să aibă impresia că sprîncenele groase îi dădeau un aer încăpăţînat.

— V-aţi dus direct la bază?

Davis-Mountain, una dintre principalele baze ale aparatelor B-29, se afla la vreo zece kilometri de Tucson, în altă direcţie.

— Nu, domnule. I-am lăsat pe trei dintre camarazii mei în oraş, lîngă garajul de autobuze.

— Unul a rămas cu dumneavoastră. Cine?

— Sergentul Mullins.

— De ce?

— Voiam s-o caut pe Bessy.

— V-aţi întors pe drumul spre Nogales?

— Da, domnule. M-am oprit cu aproximaţie în acelaşi loc unde oprisem prima dată.

— V-aţi întors pe calea ferată?

O tăcere destul de lungă.

— Nu. Nu cred. Nu-mi amintesc să fi coborît din maşină.

— Ce-aţi făcut?

— Nu ştiu. M-am trezit la volan, maşina era întoarsă cu botul spre Tucson, iar în faţa mea era un stîlp de telegraf. Îmi amintesc de stîlpul de telegraf şi de un cactus aflat în apropiere.

— Mullins mai era cu dumneavoastră?

— Dormea lîngă mine, cu bărbia în piept.

— Pe scurt, dacă înţeleg bine, nu vă amintiţi nimic din ce s-a petrecut înainte de a vă trezi în faţa stîlpului de telegraf?

După tremurul buzelor lui Ward, Maigret înţelese că sergentul urma să spună ceva important.

— Nu, domnule. Eram drogat.

— Vreţi să spuneţi că nu eraţi beat?

— Mi s-a întîmplat deseori să beau tot atît şi chiar mai mult. Niciodată nu mi-am pierdut cunoştinţa. Nimeni nu m-a făcut vreodată să-mi pierd cunoştinţa. Îmi cunosc rezistenţa. În noaptea aceea am fost drogat.

— După părerea dumneavoastră, vi s-a pus ceva în pahar?

— Sau într-o ţigară. Cînd m-am trezit, am scos automat ţigările din buzunar. Am găsit Camel. Numai că eu fumez doar Chesterfield. Am fumat o ţigară din acel pachet şi, pentru a doua oară, mi-am pierdut cunoştinţa.

— În prezenţa lui Mullins.

— Da.

— Îl bănuiţi pe Mullins că v-a strecurat ţigări cu droguri în buzunar?

— Poate.

— I-aţi spus cînd v-aţi trezit?

— Nu.

— I-aţi vorbit despre asta?

— Nu. Am condus maşina pînă acasă. Locuiesc în oraş cu soţia şi copiii. Mullins a urcat şi el la mine în apartament. I-am aruncat o pernă ca să doarmă pe canapea. Apoi am dormit.

— Cît timp?

— Nu ştiu. Poate o oră. La şase, m-am dus la bază cu el ca să-mi încep serviciul şi mi-am pregătit avionul pentru zbor.

— În ce constă munca pe care o faceţi?

— Sînt mecanic. Verific aparatele înainte de zbor şi rămîn la sol.

— Ce-aţi făcut după aceea?

— Am părăsit baza pe la unsprezece dimineaţa.

— Singur?

— Cu Dan Mullins.

— Cînd aţi aflat de moartea lui Bessy Mitchell?

— La trei după-amiază.

— Unde vă aflaţi?

— Într-un bar de pe Strada Cinci. Beam o bere cu Mullins.

— Mai băuserăţi multe de dimineaţă şi pînă atunci?

— Zece sau douăsprezece. Un şerif a intrat şi m-a întrebat dacă eram sergentul Ward. I-am răspuns că da şi m-a rugat să-l urmez.

— Încă nu ştiaţi că Bessy era moartă?

— Nu, domnule.

— Nu ştiaţi că cei trei camarazi pe care i-aţi lăsat în faţa garajului de autobuze plecaseră cu taxiul pe drumul spre Nogales, imediat după ce v-aţi despărţit?

— Nu, domnule.

— N-aţi zărit taxiul pe drum? N-aţi văzut şi nici nu aţi auzit un tren venind dinspre Nogales?

— Nu, domnule.

— În acea dimineaţă, la bază, nu v-aţi întîlnit cu nici unul dintre cei trei prieteni?

— M-am intersectat doar cu sergentul O’Neil.

— Şi nu v-a spus nimic?

— Nu-mi mai amintesc exact cum a spus. Ceva de genul: „În privinţa lui Bessy, totul e OK”.

— Ce concluzie aţi tras?

— Că s-a întors probabil acasă făcînd autostopul.

— N-aţi fost la domiciliul ei în acea zi?

— Ba da. După ce am plecat de la bază, la unsprezece. Erna mi-a spus că Bessy nu se întorsese.

— Asta după ce sergentul O’Neil vă spusese că totul era OK?

— Da.

— Nu vi s-a părut o contradicţie?

— Am crezut că poate s-a dus în altă parte.

— Aţi spus adineauri că aveaţi intenţia să divorţaţi ca să vă căsătoriţi cu Bessy.

— Da, domnule.

— Afirmaţi că n-aţi mai revăzut-o din momentul în care v-aţi îndepărtat de maşină împreună cu sergentul Mullins?

— Nu, nu vie.

— Aţi revăzut-o moartă?

— La morgă, cînd şeriful m-a condus acolo.

— Sergentul Mullins nu se afla în maşină la prima oprire, cînd v-aţi întors la volan, şi a revenit doar după cîteva clipe?

— Aşa este, domnule.

— Aveţi întrebări, domnule avocat al acuzării?

Procurorul cu părul cărunt făcu semn că nu.

— Aveţi întrebări, domnilor juraţi?

Acelaşi semn din partea celor cinci bărbaţi şi a femeii grase care, prevăzînd cuvîntul pe care avea să-l spună coronerul, îşi pregătea deja lucrul de mînă.

— Pauză!

Ezechiel îşi aprinse pipa. Maigret o aprinse şi el pe a lui. Toată lumea se grăbea spre galerie şi se căuta prin buzunare după monede de cinci cenţi pentru distribuitorul roşu de coca-cola.

Totuşi, unii – probabil iniţiaţi – intrau pe o uşă misterioasă, iar Maigret remarcă faptul că aceştia, cînd îşi făceau din nou apariţia, aveau răsuflarea parfumată de alcool.

În definitiv, încă nu era prea sigur de realitatea a ceea ce vedea în jurul lui. Bătrînul negru din juriu, cu părul tuns zero şi ochelari cu ramă din metal, îl privea zîmbind, ca şi cum ar fi fost deja amici, iar Maigret îi zîmbi şi el.

1. În limbaj familiar sau argotic, cuvîntul jules are sensul de soţ, amant, proxenet sau chiar… ţucal (n. tr.).