© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4270-0

ISBN PDF: 978-973-46-4271-7

ISBN print: 978-973-46-4042-3

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Alexey Stiop/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

CARMEN FIRAN. Poetă, prozatoare, autoare de piese de teatru şi scenarii de film. Din 2000 s-a stabilit la New York. A publicat peste 20 de volume de poeme, nuvele, povestiri şi eseuri, în România şi în SUA. Membră a Uniunii Scriitorilor din România, a Societăţii Poeţilor Americani şi a PEN American Center din New York. Între 1997 şi 2002 a fost director de programe la Institutul Cultural Român din New York. Este coeditor al antologiei de poezie americană contemporană Locul nimănui (2006) şi al antologiei de poezie română modernă şi contemporană Născut în Utopia (Talisman Publishers, 2006), precum şi coeditor al antologiei Străin acasă. Poezie contemporană americană cu accent (Numina Press, Los Angeles, 2008). Opera sa apare în traducere în reviste, antologii sau în volum în Franţa, Anglia, Irlanda, Polonia, Israel, Canada, Germania, Suedia. Susţine conferinţe şi lecturi literare la universităţi americane şi la colocvii internaţionale din SUA şi Europa. De aceeaşi autoare, la Editura Polirom a mai apărut volumul Caloriferistul şi nevasta hermeneutului (2005).

www.carmenfiran.com

Notă asupra ediţiei: Eseuri din acest volum au fost publicate în revistele Scrisul Românesc, Lettre Internationale, Cultura, Agophobia şi ACUM.

Mulţumiri doamnei Cella Manea pentru sprijinul acordat pe parcursul scrierii acestei cărţi.

Marea Călătorie

Mi-ar fi plăcut ca oraşul copilăriei mele să aibă deschidere la mare. Mă vedeam într-un port urmărind cu privirea corăbii ce plecau cu toate pânzele sus spre ţinuturi îndepărtate, auzeam sirena răguşită a vapoarelor apropiindu-se de ţărm şi legănându-şi puntea înţesată de călători îmbrăcaţi în haine albe ce zâmbeau fericiţi sub pălării de soare, simţeam mirosul de smoală încinsă al motoarelor, mirosul lumilor de dincolo de orizontul care închidea oraşul ca un capac vibrând tremurător la marginea cerului. În larg începea aventura şi îmi imaginam că acolo, departe, se întâmplau lucruri extraordinare, pe care doar în cărţi le mai puteai trăi.

În lipsa Portului, a trebuit să mă împac cu Gara, şi ea un loc magic. Picioare grăbite, batiste fluturând la ferestre, pufăitul locomotivelor obosite de drum. Mi se părea că fiecare tren intra în gară cu un strigăt triumfător, ca şi cum ar fi cucerit o bucată nouă de lume. Cei care plecau urcau scările vagoanelor sprinteni şi plini de speranţă, mânuind cu uşurinţă valize grele sau îngreunate de amintiri. Aveau în ochi deja mirajul depărtării, fascinaţia locurilor necunoscute. Cei pe care trenul îi aducea înapoi acasă coborau încet, păreau lipsiţi de vlagă, parcă traşi de valiza care, odată golită, îşi va pierde sensul. Deşi printre ei erau şi călători care plecau cu inima strânsă şi alţii care se întorceau bucuroşi să simtă din nou pământul cunoscut sub picioare.

Pe vremea aceea, călătoriile miroseau a fum şi ca fumul se volatizau în mintea mea încinsă de imaginaţie, într-o lume statică în care păream prizonieri.

Şi totuşi, am înţeles curând că suntem sortiţi drumului. Ne naştem cu sămânţa călătoriei. La unii încolţeşte miraculos, din ea ies copaci stufoşi cu ramuri în toate direcţiile, la alţii rămâne latentă. Oricum ar fi, fiecare are drumul lui, spunea bunicul, care călătorise doar pe front, dar părea să ştie totul despre misterele locurilor nevăzute.

Treptat, am aflat că există multe feluri de călătorii, de plăcere sau de nevoie, unele întrerupte, altele interminabile, unele ratate, altele salvatoare. Şi nu toţi cei plecaţi se întorc acasă. Exploratori, aventurieri, fugari, deportaţi, exilaţi, rătăcitori, călătorii îşi urmează soarta sau şi-o înfruntă, unii îşi aleg calea, alţii sunt forţaţi să ia un drum anume. Schimbi locul, schimbi norocul.

Că suntem aici în trecere am simţit încă de-atunci. Într-o zi mi s-a spus că bunicul plecase pe drumul fără întoarcere. Nu m-am mirat, oamenii veneau şi plecau, ca anotimpurile, şi din când în când dispăreau într-o călătorie atât de lungă, că nu mai aveau timp să se întoarcă. Şi stelele călătoresc. Şi noi suntem pe drum, mi s-a explicat blând, în Marea Călătorie, lungă cât viaţa. Nu mai ţin minte dacă m-am întristat sau m-am simţit norocoasă să aflu că deja călătoream fără să-mi dau seama.

Mai târziu au apărut călătoriile reale, vacanţe la mare, în munţi, ba chiar şi în ţările învecinate, cu bucuria de a pleca de-acasă, de a fi tu cel care face cu mâna de la fereastra trenului. Gara nu mai mirosea a fum, ci a pământ răscolit. Distanţele se condensau, se lărgea orizontul, se deschidea mintea, timpul galopa odată cu schimbările şi prospeţimea locurilor noi sau rămânea încremenit pe cerul unei nopţi de vară departe de casă.

Am avut dintotdeauna neastâmpărul drumului, curiozitatea de a vedea ce se întâmplă de partea cealaltă a gardului, ce e dincolo de orizont, cum trăiesc oamenii în alte părţi ale lumii, cum se îmbracă, cum gândesc, ce mănâncă. Nevoia de a vedea pe viu ruine de imperii, civilizaţii apuse ori înfloritoare, conspiraţia timpului împotriva creaţiilor triumfătoare şi unice ale naturii. Şi am avut şansa călătoriilor. Mi-am schimbat de câteva ori locul şi norocul, am emigrat la New York şi am călătorit din Patagonia la Machu Picchu, din India în Egipt, pe mai toate continentele, la Ecuator şi la Tropice, în zone izolate ca deşertul Atacama sau la Tayrona, pe coasta Columbiei, în jungla populată de temple din Tikal, Guatemala, sau Angkor, Cambodgia, ori la poalele Himalayei în Nepal.

Dar, mai mult decât fascinaţia de a vedea locuri noi, călătoriile reprezintă evadări fericite spre necunoscut, un suflu de libertate în oase, o uşurătate a fiinţei care zboară printre fusuri orare, peste ţinuturi cu energii diferite, fiecare dintre ele infiltrându-ţi în oase un fel de tinereţe venită din senzaţia de diferit, altfel, altundeva. Deliciul de a-ţi face valiza, de a consulta hărţi şi ghiduri, de a lăsa imaginaţia să o ia înainte, cu riscul ca realitatea să o contrazică sau să o depăşească, toate fac parte din ritualul pregătitor al escapadelor.

Nu ştii niciodată însă la ce să te aştepţi, excursiile au imprevizibilul lor, Pandora îşi deschide cutia cu miracole, surprize şi primejdii, aşa cum ni se deschide apetenţa pentru necunoscut, mister şi aventură. Să pleci e o provocare, un curaj. Curajul unui alt început. Călătoriile sunt cunoaştere. Sunt şi escapade în timp. Ai senzaţia că doar cei rămaşi acasă îmbătrânesc. Pentru tine, cel aflat pe drum, timpul se lungeşte binevoitor, îţi lasă tihna să-i percepi altfel convenţia limitelor. L-am simţit intens sub cerul Ierusalimului, alert în pieţele Lisabonei, voalat pe străzile medievale ale Medinei din Fez ori ca pe un şarpe leneş alenecând pe malul Gangelui.

Într-un templu budist din Thailanda, călugărul mi-a vorbit despre călătoria sufletului etern rătăcitor; în Perú, şamanul invoca spirite luminate plecate în lumea de dincolo spre a vindeca trupurile celor rămaşi aici; la Varanasi, mulţimi uriaşe aşteaptă în fiecare zi, răbdătoare, să-şi înceapă ultima călătorie.

Undeva, pe o plajă pustie din America de Sud, am simţit cum timpul îşi pierdea autoritatea, m-am trezit fericită în bucuria simplă a clipei. Acolo, atunci, aş fi putut întrerupe totul pentru a trăi liber, din puţin, fără responsabilităţi şi fără vină. Călătoriile pot produce astfel de revelaţii.

Porturi şi gări, aeroporturi şi şosele înţesate de oameni căutându-şi sau schimbându-şi locul, pentru care casa devine doar locul unde dormi peste noapte. Cu cât călătoreşti mai mult, cu atât universul se strânge, distanţele îşi înghit măsura, Pământul devine tot mai mic. Mi-l imaginez ca pe o nucă pe care o poţi strecura în buzunar. Oriunde te-ai duce, îl iei cu tine.

Anul trecut, mai mult de un miliard de oameni au călătorit. Suntem cu toţii perpetuu călători. În această viaţă, pe acest pământ, în propria noastră piele. Avem cu toţii o valiză de vise gata făcută, oricând pregătiţi să zburăm pe prima fereastră deschisă. Unii o fac la propriu, alţii imaginar. Unii parcurg drumul cu piciorul, alţii cu mintea. Şi probabil că nu trebuie să pleci neapărat, e de ajuns să ştii că poţi pleca. Restul e drum.

Unde începe cerul – Machu Picchu

„Unde te duci?” „În Patagonia!” „De unde vii?” „De la Machu Picchu.” Astea par doar răspunsuri neserioase, bravadă ori exclamaţii exasperate ale celui plictisit să fie mereu tracasat cu întrebări. Există locuri a căror sonoritate e atât de extravagantă, încât nu crezi că pot exista cu adevărat. Şi totuşi. Am fost în Patagonia şi tocmai m-am întors din Machu Picchu. Am pus piciorul şi pe marginea pământului, şi pe muchia cerului.

Dacă Patagonia începe unde se termină pământul, Machu Picchu pare să se termine unde începe cerul. Călătoriile în locuri extreme ca acestea au imprevizibilul unor expediţii în timp, îţi contrazic sau îţi depăşesc imaginaţia stimulată de literatura turistică ori de vreo fotografie spectaculoasă de revistă.

Machu Picchu pe viu este realitatea unui spaţiu geografic care iese din topografie, a unei lumi pentru care nu găseşti măsura de expresie potrivită. Straturi de civilizaţie se suprapun aici şi convieţuiesc într-o sincronicitate care sfidează şi timpul, şi formele agresive ale globalizării. În Perú te poţi pierde prin faldurile terasate ale Anzilor ori printre insulele plutitoare ale celui mai mare lac navigabil din lume, Titikaka, aflat la 4.300 de metri înălţime, poţi trăi simplu în case mici de lut ori lua urma unui şaman în jungla Amazonului. Aici întoarcerea în vremuri pierdute are naturaleţea unui pahar cu ceai de coca pe care îl bei pe nerăsuflate cât să-ţi reglezi gravitaţia, cât să rămâi cu picioarele pe pământ.

Zborurile la Cuzco, capitala istorică a imperiului incaş, sunt foarte devreme dimineaţa, înainte ca ceaţa care se ridică din Anzi să facă aterizarea imposibilă.

E ora 7 dimineaţa şi coborâm din avion la 3.400 de metri înălţime. În bagaje, dopurile şi capacele cutiilor şi tuburilor cu creme au explodat. Presiunea atmosferică a împins afară conţinutul a tot ce era bine închis. Hainele îmi miros a parfum şi a pastă de dinţi. Suntem sfătuiţi să mâncăm puţin, să ne mişcăm cu grijă, iar dacă simţim că nu mai putem respira, să anunţăm ghidul, care are cu el în permanenţă măşti şi o butelie cu oxigen. Suntem însă rezistenţi şi uşor adaptabili. Adrian pentru că a crescut la munte, eu pentru că fumez. E poate singura situaţie în care fumătorii sunt avantajaţi, având hemoglobina ridicată, ceee ce îi face să suporte bine înălţimile. Cuzco este o bijuterie ascunsă în munţi care compensează orice disconfort fizic. Oraşul, aflat azi în patrimoniul UNESCO, a fost construit de incaşi pe urmele culturii kilke, ale cărei ruine de temple şi apeducte încă se mai păstrează în complexul arheologic Sacsayhuaman.

Odată cu ocupaţia spaniolă, în 1533 Francisco Pizarro redenumeşte aşezarea „Marele oraş nobil Cuzco”, multe dintre palatele şi templele incaşe sunt distruse, iar pe zidurile lor se ridică clădiri coloniale şi catedrale. Cea mai impresionantă, Santo Domingo, îmbină arhitectura spaniolă cu motivele culturii inca, ale cărei influenţe sunt vizibile mai ales în cartierele Santa Clara şi San Blas. Piatra, folosită magistral de incaşi în construcţii, este asociată cu balcoane şi colonade de lemn sculptat, tipice clădirilor coloniale, amestec care dă farmec şi unicitate oraşului. Mergi pe străzile pietruite, pe sub arcade de granit, prin Piaţa Luptătorilor, înconjurată de biserici şi catedrale în stil colonial baroc ridicate pe ruinele templelor incaşe, şi simţi cum aerul rarefiat de înălţime capătă vechime şi consistenţă. Te laşi trimis înapoi în timp, firesc, de aspectul nefardat al străzilor şi al oamenilor. O senzaţie genuină de simplitate, onestitate şi curăţenie m-a însoţit peste tot în Perú.

Chincero, un sat situat la peste 3.800 de metri altitudine, amestec de culori, mirosuri, ierburi, împletituri din păr de lamă şi obiecte vechi de metal. În fiecare duminică, indieni de pe văile din jur vin să-şi vândă produsele la piaţă. Am fi cumpărat câte ceva, negociind preţul spre deliciul vânzătorilor, dar abia ne ţinem pe picioare. Facem economie de gesturi, ne simţim inima în stomac şi pulsul în urechi, păşim încet ca nişte astronauţi scuturaţi pe pământ şi neobişnuiţi cu mersul pe jos. Aflăm că durerile de cap şi senzaţia de imponderabilitate se diminuează dacă mesteci frunze de coca. În holul hotelurilor ne aşteaptă termosuri mari cu ceai şi farfurii cu frunze. Ştiam doar că din ele se extrage cocaina, aşa că la început sorbim amuzaţi din fructul oprit, suntem prudenţi, studiindu-ne reacţiile, însă nu simţim nimic. Dacă devenim dependenţi? Am putea avea doar insomnii, ni se spune, dar suntem prea obosiţi pentru asta.

Am băut până la urmă litri de ceai de coca şi am devenit dependenţi de frumuseţea misterioasă a Anzilor, de unduirile Văii Sacre între piscuri înzăpezite, ruine incaşe ridicate halucinant la mii de metri în stâncă, de lemnul alb al eucalipţilor şi de respiraţia intuită a pumelor argintii, de privirea blândă a băştinaşilor cu pielea arsă de soare. Cum mi se întâmplă adesea în mai toate colţurile lumii, găsesc că şi peruanii seamănă cumva cu străbunicii mei. Poate că toţi au în comun acel ceva simplu, sunt „oameni vechi”, te uiţi în ochii lor şi e suficient ca să comunici şi să înţelegi. Totul e acolo, în expresia clară şi nedisimulată a privirii, în esenţa vieţii nealterate de niciun artificiu.

Altfel privit, Perú e un sat mare ascuns de Anzi, protejat de păduri tropicale şi de întinderi deşertice, închis în pietrele şlefuite de incaşi ori în umbra ritualurilor de sacrificiu preincaşe. O ţară bogată cu oameni săraci, paradox cunoscut bine şi în trecutul unor ţări ale Europei de Est. Locuitorii săi sunt însă resemnaţi şi mulţumiţi. Acum e bine, ne spun, fostul preşedinte Fujimori a pus capăt terorismului şi de câţiva ani e stabilitate în Perú, înfloreşte turismul, apar şi primii investitori.

Fujimori a ajuns în cele din urmă în închisoare, dar majoritatea îl regretă, transpare nostalgia imperiului incaş din a cărui glorie scurtă continuă şi azi să-şi tragă energia de care au nevoie pentru a supravieţui în condiţii austere.

Oraşele mari ca Lima par şantiere abandonate la jumătate de drum. Pentru o clădire terminată taxele sunt atât de mari, încât oamenii preferă să facă doar un etaj ori să ridice câteva ziduri, lăsând restul în paragină. Cum venitul mediu lunar este în jur de 300 de dolari, băncile nu au garanţia recuperării împrumuturilor şi cer dobânzi de peste 25%. Aşezările mici sau mari sunt mai toate dominate de casele de adobe (argilă) ale săracilor ridicate pe dealurile din jur. În centru, aceeaşi Piaţa de Arme, un parc înconjurat de catedrala de piatră, palate şi clădiri cu balcoane frumoase de lemn. Şi peste tot, o curăţenie şocantă. Seara târziu străzile arată ca şi cum nimeni nu ar fi trecut vreodată pe acolo. Dincolo de piaţa centrală începe supravieţuirea. Iar în Perú oamenii ştiu să supravieţuiască discret.

Ajungem în Urubamba, un orăşel de munte de unde vom pleca a doua zi spre Machu Picchu. Aer curat, tihnă, animale plimbându-se liber pe străzi. La ora prânzului ies sute de elevi de liceu în uniforme şi se duc în rânduri liniştite şi ordonate spre casă. Refugiu în educaţie familiar şi nouă în anii comunismului, ceva ce în America sau în Europa nu mai poţi vedea de mult.

Pentru mine, pandantul acestei ţări în Asia e India. O Indie translatată în America de Sud, doar că inexplicabil de curată, cu băştinaşi care întâmplător se numesc tot indieni, nu costelivi şi înfăşuraţi în cearceafuri albe, ci mici şi îndesaţi, îmbrăcaţi în ţesături colorate. Dar şi unii, şi alţii împăcaţi cu soarta şi rosturile, obişnuiţi să trăiască din puţin, răbdători şi senini în faţa unei realităţi care pentru un străin arată apăsătoare şi lipsită de speranţă. Şi unii, şi alţii par stăpânii absoluţi ai naturii, ai pământului şi animalelor, deţinători de mistere şi conectaţi la o dimensiune spirituală pentru care lumea vestică şi-a pierdut senzorii. Şi India, şi Perú reciclează civilizaţii succesive mai puternice decât prezentul lor.

În Urubamba aveam să întâlnesc un şaman. Printr-o întâmplare sau un joc al destinului, cât să-mi confirme că există întâlniri cu sens, că ni se dă pe măsura dorinţelor şi aşteptărilor. Totul e să fii alert şi să ţii ochii deschişi, atent la semnele care zboară ca păpădiile prin aer. Realitate sau vis? Mă aflu în locul perfect. Departe de orice, într-un sat de munte pe Valea Regilor, inspirând molecule grele de aer nealterat, întinsă pe jos într-o cameră mică unde şamanul a aprins în vase de lut cărbuni şi esenţe de lemn. Fumul mă ameţeşte plăcut. Pereţii sunt pictaţi cu condori, şerpi şi pume, animale sacre invocate în timpul ceremonialelor incaşe. Ţin în mână un meteorit şi meditez în poziţie de lotus aşteptând ca şamanul să-şi înceapă incantaţiile care precedă ritualul de vindecare. Pare în transă, călătorind prin alte lumi, invizibile, ghidat de forţe ascunse. După o jumătate de oră, când voi deschide ochii, voi fi uşoară ca pasărea, agilă ca puma, înţeleaptă ca şarpele, cu energiile în echilibru, conectată cu soarele şi în grija luminii. Şamanul îmi propune să revin în Urubamba, nu ca turistă, şi să merg câteva zile cu el în junglă, unde aş putea lua parte la ceremonialuri spirituale cu peyotl şi ayahuasca, halucinogene care deschid canalele comunicării cu subconştientul şi ţinuturile de dincolo. Îmi amintesc cât de fascinată eram în tinereţe de cărţile lui Carlos Castaneda, antropolog peruan, în care acesta îşi descrie experienţele de iniţiere în şamanism sub învăţăturile lui Don Juan Matus. Cât îmi doream pe vremea aceea să pot experimenta pe viu efectele acestor stranii ritualuri, să văd un şaman în carne şi oase, şi cât am călătorit cu mintea în deşertul Mexicului ori prin jungla Amazonului, resemnată la gândul că pe parcursul vieţii mele nu voi avea şansa să ajung prea departe.

Oamenii Amazonului pretind că deţin secrete dictate de spiritul plantelor, pot înghiţi timp şi dilata distanţe. Forţa stă în noi, te învaţă şamanismul, graniţele sunt limite spirituale şi, în ciuda gratiilor, cuştilor ori barierelor de orice fel, îţi poţi educa spiritul şi mintea pentru a zbura liber nu doar în afara graniţelor, ci şi în afara lumii acesteia.

La ora 4 dimineaţa luăm trenul spre Machu Picchu gândindu-ne cu invidie la cei care fac inca trail, un drum de câteva zile pe jos traversând munţii. Ajungem pe o ploaie torenţială şi întârziem intrarea în complexul arheologic aşteptând ca cerul să se ridice la locul lui şi aburii groşi care învăluie munţii să se spargă. Suntem răsplătiţi. Apare zeul cel mai puternic din complexul sacru incaş: Soarele. Când apare soarele, imaginea pe care o ştiam din fotografii explodează pe viu, copleşind ochiul cu cea mai îndrăzneaţă desfăşurare de creste cu capul în nori, cocoaşe uriaşe de vegetaţie atingând parcă burta cerului, piatră peste piatră ridicate nebuneşte pe vârfuri de munţi. Şi în spatele lor, alţi munţi, şi mai înalţi, alt cer, şi mai albastru.

Începem să urcăm spre acea cetate imperială misterioasă, coborând. Suntem deja obişnuiţi cu stranietăţile. Cu cât muntele e mai greu de cucerit, cu atât cerul pare mai accesibil. Probabil nu ne-am mira dacă ar coborî sub noi. Am călca pe el, uşori, asemeni incaşilor care îşi rostogoleau pietrele de pe un versant al muntelui pe altul. „Ori poate zburau?”, se aude o voce de lângă mine. Sau e propria mea voce eliberată de urgenţa gravitaţiei, căutând să dea o explicaţie miracolului.

La Machu Picchu, cu cât eşti mai sus, cu atât ai senzaţia că te-ai scufundat mai adânc în măruntaiele pământului. Valuri de munţi de un verde intens ocupă de jur împrejur cerul, ajuns aproape un element de decor în tabloul impunător al culmilor uriaşe înălţate la poarta junglei Amazonului. Pare un experiment hipnotic al naturii. Ne întindem pe stânci la soare şi avem senzaţia că putem arunca în cer cu pietre. Şi s-ar auzi poate un clipocit, ca şi cum ai tulbura suprafaţa apelor care au înghiţit Atlantida. Acolo totul devine posibil, supranaturalul trece în normalitate. Cum au reuşit incaşii să care tone de piatră pe vârfuri ameţitoare de munţi, să construiască un măreţ imperiu deasupra junglei – Dumnezeu ştie! Unele teorii spun că incaşii au venit din spaţiu, şi-au construit cetăţi pe vârful munţilor şi, da, zburau, da, au adus tehnici necunoscute de tăiere şi asamblare a stâncilor de granit, au practicat agricultura pe munţii terasaţi, au exploatat saline şi au aclimatizat plante prin metode la fel de moderne precum cele de azi, au creat calendare solare şi observatoare astronomice.

Machu Picchu, votat între Noile Şapte Minuni ale Lumii, îşi protejează misterul, în lipsă de continuitate şi de martori. După ce au ridicat un impresionant sanctuar la marginea cerului, constructorii l-au abandonat şi au dispărut la fel de straniu cum au apărut.

Călătorim ziua următoare la Puno şi peisajul se schimbă dramatic. Din Valea Sacră a incaşilor cu terase de piatră ridicate până în vârful munţilor, cu pume şi condori, cu saline şi păduri de eucalipt pe malurile râului Urubamba care se varsă în Amazon, urcăm pe platoul Anzilor, prin imperii preincaşe, spre înălţimi deşertice bătute de vânturi puternice, unde pasc turme de lame şi alpacale. Navigăm pe lacul Titikaka, printre bărci mici de trestie, spre insulele plutitoare făcute de băştinaşi din totora – un fel de bambus de apă.

Locuinţele lacustre de pe insulele Uros te poartă înapoi în timp, în altă eră. Nativi desculţi, dar îmbrăcaţi în costume folclorice bogate ţesute de ei, ne întâmpină veseli şi curioşi ca pe nişte extratereştri cărora trebuie să le arăţi totul de la început. Şi totul înseamnă o bucată mică plutitoare de totora pe care trăiesc şase sau opt familii în case de trestie cât să încapă un pat, rupte de lume şi fără nicio dorinţă de a ajunge la ea. Un divorţ în stil Uros e simplu: membrii familiei unuia dintre parteneri vin în bărcile lor de trestie înarmaţi cu un ferăstrău mare, taie insula în jumătate şi împing bucăţile despărţite cât mai departe pe lac.

Zburăm înapoi la Lima pentru a lua avionul spre casă şi atmosfera se calmează. Oscilăm între Muzeul Inchiziţiei şi Muzeul Aurului, dar alegem până la urmă Casa Literaturii, unde biblioteca poartă numele lui Mario Vargas Llosa, fostul candidat la preşedinţia ţării şi finalmente laureat Nobel, un scriitor ca „peştele în apă” în povestiri despre un spaţiu deopotrivă fabulos şi zguduit de istorie.

Asistăm la schimbarea gărzii în faţa Palatului Regal, spectacol cu fast pe arii din Carmen şi Bărbierul din Sevilla, intrăm în biserici catolice decorate opulent cu altare aurite şi sfinţi bine îmbrăcaţi în brocarturi, facem înconjurul Pieţei de Arme cu clădirile ei impozante amestecând stiluri arhitectonice diferite, coloniale ori maure, şi ne petrecem seara în cartierul boem Barranco privind de pe terasa unui restaurant crucea luminoasă ridicată pe o colină deasupra oceanului. Dar nici oceanul nu poate absolvi oraşul de praf şi cenuşiu.

Închid ochii şi încerc să vizualizez Machu Picchu noaptea, în lipsa turiştilor, reluat în posesie de junglă, cufundat în negrul pur al întunericului fără sfârşit, într-o linişte materială de început de lume, şi aproape îi văd piscurile dormind cu capul rezemat de cer şi aud somnul imperial al vulturilor. Şamanul ar fi mândru de mine. Ştiu că, oriunde voi călători de-aici încolo, nimic nu va egala acea imagine impetuoasă a munţilor izbucniţi din junglă adăpostind cetăţi sacre durate în piatră.

Când am ajuns acasă, lucrurile erau aşa cum le lăsasem. În Senat, legea sistemului medical rămăsese împotmolită tot la problema avorturilor, element permanent de discordie între doctrina republicană şi cea democrată. Insulele Uros alunecau tot mai departe pe lac şi cerul se închidea la loc deasupra Anzilor, protejându-şi misterul.