Dan Lungu

Cum să uiţi o femeie

Roman

Polirom 2011

© 2009, 2010, 2011 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1,

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN: 978-973-4-1674-9

ISBN eBOOK: 978-973-46-2032-6

Foto copertă: © iStockphoto.com/Salih Güler

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Dan Lungu (n. 1969, Botoşani), conferenţiar la Catedra de Sociologie, Universitatea „Al.I. Cuza” din Iaşi, este unul dintre cei mai apreciaţi şi mai traduşi scriitori din noua generaţie, cărţi ale sale fiind publicate în zece limbi: franceză, germană, italiană, spaniolă, poloneză, slovenă, maghiară, bulgară, greacă şi turcă. A făcut studii postdoctorale de sociologie la Sorbona şi este redactor al revistei Au Sud de l’Est (Paris). În 1996, iniţiază la Iaşi grupul literar Club 8. Între 2001 şi 2002, redactor-şef al revistei de cultură Timpul. În 2005, face parte din grupul de scriitori români invitaţi la „Les belles étrangères”, Franţa. Romanul de debut, Raiul găinilor (ediţia I, Polirom, 2004; ediţia a II-a, 2007; ediţia a III-a, 2010), a fost patru luni în topul vânzărilor editurii franceze Jacqueline Chambon, iar ediţia germană a fost declarată, în decembrie 2007, cartea lunii în Germania. Cel de-al doilea roman, Sunt o babă comunistă! (Polirom, ediţia I, 2007; ediţia a II-a, 2010), se află în curs de adaptare cinematografică în regia lui Stere Gulea, iar versiunea franceză  a cărţii a fost dublu nominalizată la Premiile Europene Jean Monnet (Franţa, 2008). Tot la Polirom a mai publicat două volume de proză scurtă, Băieţi de gaşcă (2005) şi Proză cu amănuntul (ediţia a II-a, 2008), şi romanul În iad toate becurile sunt arse (2011). Alături de Radu Pavel Gheo a coordonat volumul colectiv Tovarăşe de drum. Experienţa feminină în comunism (2008), iar alături de Lucian Dan Teodorovici a coordonat Str. Revoluţiei nr. 89 (2009). I se montează piesele Cu cuţitul la os (Green Hours, Teatrul Luni, 2002), Nuntă la parter (spectacol-lectură la Teatrul Odeon, 2003; spectacol-lectură la Teatrul Luceafărul, Iaşi, 2006, în cadrul proiectului DramatIS) şi Vrăjitoarea pofticioasă (piesă pentru copii, Teatrul Luceafărul, Iaşi, 2008). Piesa La mulţi ani!, parcă aşa se spune, nu? a fost una dintre câştigătoarele Bursei de texte noi Dramafest, ediţia 2008. Este distins cu Premiul Societăţii Junimea pentru activitatea literară pe 1993, Premiul Editurii Nemira pentru proză scurtă (1997), Premiul USR, filiala Dobrogea, pentru debut în proză (1999), Premiul Goethe Zentrum pentru promovarea originalităţii, ca reprezentant al Clubului 8 (2001), Premiul USR, filiala Iaşi, pentru proză (2005), Premiul „Vasile Pogor”, al Primăriei Municipiului Iaşi, pentru activitatea literară (2007), Personalitatea culturală a anului (2009), Premiul USR, filiala Iaşi, pentru proză (2010). Membru al Uniunii Scriitorilor din România.

Capitolul 1

Era o lumină soioasă şi întregul imobil mirosea a cartofi prăjiţi. Un miros intrat în tencuială, care încă de la intrare te învelea, domestic, într-o aureolă olfactivă ca într-un scămoşat halat de casă. Locuiam acolo împreună cu Marga de un an şi jumătate şi rareori vreun alt iz reuşise să-şi impună supremaţia. Doar un nas fin ca al ei putea depista, în momentele de graţie, concurenţa agresivă a mirosului de pensionari îndopaţi cu medicamente. Sau de murături împuţite, cărate cu paşi îngălaţi pe holul interminabil, până la lift.

Mi-era o foame de-aş fi mâncat şi-un arici viu!

Inevitabil, în astfel de momente, mirosul greu şi rânced devine apetisant, iar blocul de garsoniere păduchioase se transformă, ca prin farmec, nu într-o căsuţă de turtă dulce, ci într-o porţie multietajată de cartofi crocanţi. Am încercat surescitat clanţa. Gastrita mă rodea ca o cusătură incomodă, aşa că n-aveam timp de chei. Am bătut în uşă ca disperatul, cu mâinile şi picioarele. Am strigat că sunt eu. Eu, Andi. În cele din urmă, am cotrobăit după chei în geanta de umăr, printre pixuri, hârtii şi o mie de alte răhăţişuri, jurând o răzbunare ingenioasă la adresa prezenţei feminine de dincolo. Foamea nu-mi dădea răgaz să meditez la detalii, dar cu siguranţă avea să fie plină de cruzime, de tip asiatic. Ceva naşpa! Am intrat, răcnind: „Sus mâinile! E ceva de haleală în casa asta?”.

Înăuntru era beznă ca-n ou şi duhnea a jojoba. Cum televizorul nu funcţiona, am ştiut că Marga nu e acasă. Am aprins lumina. Patul era gol, iar pătura în carouri zâmbea strâmb, cu un colţ atârnând mai jos decât celălalt. Nu-mi imaginam unde poate fi, dar momentan nici nu eram mort de curiozitate. Mi-era foame! Nu voiam decât să înfulec ceva, indiferent ce. M-am repezit în bucătărie, la frigider, şi am aruncat, de-a valma, pe masă tot ce-am găsit: două cepe, o bucată de brânză şi un borcănel cu dulceaţă de dude. Ouă nu mai erau. Nici nu-s sănătoase pe seară, m-am consolat. Am prins a mânca din picioare. Ceea ce numeam bucătărie nu era decât un soi de debara mai mare, unde aşezatul fundului pe scaun se dovedea o adevărată aventură. După câteva înghiţituri, m-am întors în cameră ca să dau drumul la televizor. Abia atunci am zărit bileţelul pe masă. Vorba vine „bileţel”, căci era pe un carton destul de mare, de calitate, gălbui şi poros, aşezat vizibil, ca rezervările la restaurantele care se respectă.

Scria: „Dragă Andi, am plecat. Te rog să mă ierţi! Cândva o să înţelegi. Marga”. Un scris de mână, cu litere mari, caligrafic, ca de şcolăriţă proaspăt înţărcată. Nu-i cunoşteam scrisul, de obicei schimbam e-mailuri. „Ştie că trebuie să ţin regim şi face poante nesărate”, am mormăit, cu gândul la o întâmplare mai veche. Nu trecuseră şase luni de când plănuise să-mi joace un renghi asemănător. Îmi lăsase un mesaj cum că pleacă pentru câteva zile la maică-sa, la Piatra, şi că să fiu cuminte. Era un textuleţ scurt, scos la imprimantă, ceea ce înseamnă că farsa fusese coaptă la serviciu. Eventual cu contribuţia dezinteresată şi nevinovată a colegilor, care abia aşteptau să o poată compătimi. Eu am ajuns acasă după câteva beri care îmi înmuiau pleoapele, aşa că l-am descifrat cruciş şi am amânat dezlegarea misterului până a doua zi. Pe scurt, am aterizat direct în aşternuturi şi am adormit buştean. M-am trezit dimineaţa cu Marga încălzindu-mi spatele, îmbufnată. Stătuse ciucită în dulap să mă spioneze preţ de câteva ceasuri. Voise să ştie dacă, atunci când pisica nu-i acasă, şoarecii joacă pe masă. În cele din urmă, sforăiturile mele şi cârceii repetaţi o determinaseră să iasă din dulap, amorţită şi plină de draci. Nu doar că-i înşelasem intuiţiile neaducând nici o blondă în garsoniera conjugală, dar nu dădusem nici un telefon compromiţător şi nici măcar n-o apelasem să văd pe unde ajunsese cu trenul şi să mă interesez cum se simte. Cică nu se aşteptase la atâta nesimţire din partea mea. Chestia amuzantă, de care am râs amândoi câteva zile mai târziu, când s-a declarat totuşi mulţumită de rezultatul testului, era că, dacă aş fi sunat, telefonul ei mobil ar fi ţiuit din dulap, căci uitase să-l închidă.

Aşa că, încă molfăind, m-am pus pe treabă. Am început să-mi percheziţionez tacticos locuinţa, ceea ce, la drept vorbind, nu-mi putea lua prea mult timp. M-am înfipt din prima la dulap, pavlovian, dar degeaba. Două molii bezmetice mi-au readus în memorie o discuţie neplăcută petrecută cu câteva zile în urmă. Mi-am băgat nasul pe sub hainele groase din cuierul din hol, am amuşinat pe sub pat, stârnind un val jucăuş de scame, m-am întors la dulap şi am pipăit locul de deasupra, mi-am aruncat ochii în cuptorul de la aragaz. Nimic. Mi-am rotit privirea prin baie, am fluturat prosopul lung, cu floricele mov. M-am întors în cameră şi am desfăcut geamantanul. Am tras în lături uşiţele glisante din partea de jos a corpului de bibliotecă. Intrasem într-o ciudată febră a căutării, plasată undeva între frica de a nu fi păcălit şi redescoperirea plăcerii jocului de-a v-aţi ascunselea. Între încăpăţânarea rebusistului şi fascinaţia adolescentină pentru Sherlock Holmes. Cert este că, la un moment dat, m-am trezit în patru labe, schimbând orizontul căutării. Cu nările dilatate pentru a înregistra orice semnal olfactiv suspect, cu urechile ciulite pentru a prinde lungimea de undă a respiraţiei ei… Eram absolut convins că Marga este undeva în casă şi că mi-a tras clapa. Nici prin cap nu-mi trecea că ar fi putut fi în altă parte. Aşa că am insistat. În mod absolut stupid, am prins a scoate puţinele cărţi din bibliotecă. Am inspectat cu ochi suspicios vaza, cutia cu ace şi husa rachetelor de tenis. Ibricul şi polonicul. Culmea prostiei am atins-o când m-am căutat plin de zel în propriile buzunare. Le-am deşertat conţinutul pe masă şi l-am sortat migălos, cu mintea buimacă. Trebuia să fie pe undeva, nu? Ce?

Pachetul de ţigări a fost cel care m-a readus cu picioarele pe pământ. Când l-am văzut, am început să salivez. Încă în transă, am aprins o ţigară şi am deschis larg fereastra. Primele fumuri aproape le-am mestecat. Aerul răcoros şi scârţâitul tramvaielor m-au scos ca dintr-o vrajă. Pentru o clipă mi-am imaginat că am fost filmat cu camera ascunsă, iar eu m-am purtat ca un neghiob. Brusc, m-a lovit veselia închipuindu-mă în patru labe, cotrobăind după oasele muzicale ale Margăi. Behăiam de unul singur, alungând panica. O veselie la fel de tâmpită! – zic eu acuma. Dacă o prind, îi rup oasele, mă amuzam. Oasele cele dulci, care se leagănă pline de promisiuni atunci când duce gunoiul. Oscioarele care, când se întinde dimineaţa în pat, îi pârâie ca apa minerală. Osişoarele ei mustind de jojoba. Fumam şi chicoteam. Prin cap îmi treceau tot felul de năzbâtii. Numai la faptul că ea nu este acasă nu reuşeam să mă gândesc.

„Du-te naibii, eşti porc de-a binelea!” „Ce ai, iar a dat strechea în tine?” El şi ea. Cei de deasupra. Porcul şi Tâmpita. „Te-am rugat de-atâtea ori să nu mai fii porc…” „Te-ai tâmpit de tot, ce ai cu mine?” „Uite-aici, astea ce-s?” „Hai, scuteşte-mă! Nu mă mai ridic din pat acu’.” „Îţi spun eu, sunt fire de păr. Şi doar ştii cât mi-e de greaţă…” „Te enervezi aiurea la serviciu şi vii acasă să te descarci în capul meu. Eu zic că nu-i corect.” „Dar nu de nervi e vorba, mi-e greaţă. Ştii bine că nu suport firele de păr în chiuvetă!” „Ce să-ţi spun! Suntem tare sensibilă…” „Nu suport şi gata!” „O să-ţi iau un suport, ca să-ţi treacă.” „Măi, da’ ce spiritual suntem!”

„Teatru radiofonic”, aşa ar fi spus Marga. Cearta celor doi, trebuie s-o recunosc, îmi făcea bine. Am închis fereastra, să nu pierd o vorbuliţă, şi m-am răstignit în pat, cu mâinile sub cap. Deseori făceam asta împreună cu Marga. Trăgeam cu urechea şi ne hlizeam ca proştii. Dădeam replici în surdină. Comentam. Când vocile erau mai înfundate şi neclare, încercam să deducem împreună ce au spus. Uneori ajungeam să discutăm noi înşine în contradictoriu. Alteori era un bun prilej să ne apropiem obrajii, răsuflările. Să ne adulmecăm şi să ne pipăim. Să ne tăvălim în ritmul înjurăturilor şi al lăturilor împroşcate cu generozitate.

Capitolul 2

Deşi nu avea nici un motiv, se simţea ciudat de binedispus. Călca sprinţar şi se bucura, cu ochii pe jumătate închişi, de lumina fragedă a soarelui matinal. Dormise chinuit, visase numai tâmpenii, băuse câteva cafele să se conecteze la realitate şi totuşi era însufleţit de o voioşie de zile mari, ca un copil înaintea plecării în excursie. Nu-l îngrĳora defel faptul că nu putea abuza de ospitalitatea Biancăi şi trebuia să-şi caute de urgenţă alt loc unde să-şi care valizele jerpelite. Nici măcar nu-i dădea ghes vreo mustrare de conştiinţă că biata fată se certase straşnic cu vocea necunoscută, cel mai probabil din pricina lui. Se lăsă pătruns de acea nesimţire veselă, binefăcătoare... În definitiv, era singurul lucru bun care i se întâmplase în ultima vreme.

Duminica, la ora aceea, bulevardul era populat mai degrabă de câini decât de oameni. Un maidanez voinic şi flocos, cu ochi de milog, lingea mulţumit frişca de pe hârtiile de ambalaj în vecinătatea unui chioşc cu produse de patiserie. O căţeluşă temătoare, de culoarea castanei, saliva la oarece distanţă, dând din coadă sacadat, ca un ştergător defect de parbriz. Mai încolo, o haită disciplinată traversa bulevardul pe trecerea de pietoni. Câini urbani, numai buni să-i bage în sperieţi pe căcăcioşii de turişti occidentali, îi trecu leneş prin minte. Prinse a fluiera, stângaci şi afon, un cântecel naiv, dar săltăreţ. Tare ar fi avut chef să hoinărească, să se întindă motăneşte la soare pe vreo terasă cu preţuri omeneşti, să toarcă şi să lipăie câteva halbe. Totuşi, trebuia să facă naibii reportajul. Trăsese chiulul destul, nu mai putea întinde coarda. Admiră voinţa unei fiinţe supraponderale, echipată sportiv, de sex incert, de a transpira abundent, la ora când oamenii cumsecade încă se tolăneau în paturi. Fiinţa alerga greoi, ca în reluare, şi, i se păru lui, zgâlţâind vitrinele. Un cerşetor poleit de soare şoma temporar, citind ziarul. Se jucă un timp cu bricheta, aruncând-o în aer şi prinzând-o cu dexteritate, iar apoi îşi aprinse o ţigară. O bucurie imprevizibilă vibra în aer, ridicându-i cheful de viaţă la cote suspecte. I se părea că dansează, nu merge. Până şi păsările cântau mişto. Îi trecu prin minte că toată această exuberanţă putea fi simptomul unei maladii. Una mortală, cum altfel? Că va fi fost înţepat de o gânganie perfidă, din acelea care te fac să râzi din orice. Care, otrăvindu-te, fac să ţi se pară viaţa mai frumoasă chiar înainte de a muri, tocmai ca s-o regreţi inutil. Gândul şturlubatic îl amuză. Avu senzaţia că, orice ar fi întreprins şi gândit, în acea dimineaţă era condamnat la fericire – aşa că se lăsă dus de val... Admiră cerul de un albastru palid, asemănător unei lenjerii de pat din copilărie, şi, ducând ţigara la spate, trase adânc în plămâni aerul proaspăt şi jilav. Prin globurile înfrunzite ale copacilor soarele arunca luciri stroboscopice, de discotecă. Două libelule căţărate una pe cealaltă zbârnâiau ca un elicopter cu etaj. Întreaga natură din părculeţul pe lângă care tocmai trecea degaja exclusiv armonie, ca într-o poezie clasică. Întinse braţele în lateral şi savură senzaţia de libertate. Dacă nu s-ar fi aflat în mĳlocul oraşului, cu siguranţă ar fi chiuit. Din rărunchi, eliberator, strămoşeşte.

Depăşi părculeţul, făcu dreapta şi reperă clădirea căutată. De fapt, o ştia mai de demult, însă o uitase. Semăna destul de bine cu celelalte biserici neoprotestante, doar că era ceva mai modestă, fără etaj. În rest, acelaşi paralelipiped fără personalitate, tencuit în praf de piatră, cu ferestre de PVC şi cu un triunghi isoscel deasupra intrării, sugerând, pesemne, aspiraţia către înălţimi. Un ecou slab şi involuntar al ascuţimilor gotice. O catedrală intrată la apă şi netezită cu fierul de călcat, din care fuseseră măturate toate statuile, lăsând la vatră o groază de sculptori. Înainte de a împinge poarta de fier forjat, studie maşinile parcate pe marginea trotuarului. Destul de amestecate... Între un Audi nou-nouţ şi un BMW expirat, găseai o Dacia 1300 mâncată de rugină şi tot aşa. Vrând-nevrând, începuse să-şi intre în meserie şi să-şi dezmorţească spiritul de observaţie şi simţul critic. Pe vremea când frecventa conferinţele de presă, o perioadă foarte scurtă, învăţase să fie iscoditor şi enervant. Din pricina profesiei îşi cultivase o asemenea atitudine, deşi firea lui era alta, ceva mai meditativă. Dacă nu eşti perspicace şi inflamat, autorităţile te duc cu preşul, înghiţi numai propagandă şi PR. Curticica era betonată, înconjurată de flori mărunţele şi multicolore sădite în jardiniere masive din piatră. Amprenta unei tălpi de copil îndulcea suprafaţa de ciment, chiar în faţa treptelor de la intrare. Probabil, cu ani în urmă, un băieţel sau o fetiţă dăduse să coboare şi realizase că mortarul e încă moale. Nu apucase să facă decât un pas. Ori poate îşi întinsese piciorul din obrăznicie, zâmbind ştrengăreşte, sau, de ce nu, atras de mirajul perenităţii. Îi va fi auzit pe cei mari spunând că fiecare om trebuie să lase o urmă pe acest pământ. Acum, copilul trebuie că era mare, făcea opt ore de serviciu pe zi şi deja îşi uitase isprava din pruncie. Urma rămăsese fără stăpân.

Călca pentru prima dată într-o biserică neoprotestantă. Asta nu-l stingherea, căci, ca jurnalist, se obişnuise să intre în tot felul de locuri bizare. Într-o noapte, pentru un articol, vizitase până şi un bordel clandestin, după ce hălăduise pe şoseaua de centură, să stea la taifas cu păsările de noapte, abţiguite şi machiate cu bidineaua. Aşadar, de nevoie, stânjeneala în faţa necunoscutului i se diminuase straşnic. Căpătase un soi de îndrăzneală profesională. Holul dreptunghiular era înţesat cu afişe, anunţuri, reviste şi pliante. Dintr-o privire, realiză că graficienii aveau o slăbiciune pentru raze de soare care străpung nori neguroşi, cununi, copii îmbujoraţi care se ţin de mână, porumbei, câmpuri cu flori, palme întinse, curcubeie şi multe alte minunăţii. În fond, doar nu se aştepta să vadă fete de la pagina 3 sau reclame la maşini cu airbaguri. Slujba începuse. Vorba vine „slujbă”, căci nu era decât un ins la costum şi cravată care ţinea o conferinţă. Pentru o clipă crezu că greşise adresa şi nimerise la vreun congres al ginecologilor, căci se vorbea despre bolile venerice. Apoi pricepu. Acestea erau o pedeapsă pentru cei care, mânaţi de Aghiuţă, călcaseră strâmb. N-avea chef de chestii moralizatoare, aşa că-l cuprinse o stare de iritare. Aerul din sală, respirat simultan de vreo optzeci de guri, căpătase iz de second-hand. Se retrase, sub câteva priviri discret curioase, lângă o fereastră oscilobatantă întredeschisă. Din acest unghi, se vedeau mai bine, înghesuite într-un colţ, în stânga podiumului, mai multe instrumente muzicale. O pianină, o chitară, o trompetă, o tobă şi încă un instrument, ciudat, care aducea a grătar pentru mici. Pereţii lambrisaţi de-un stat de om, de jur-împrejur, dădeau încăperii un aer de sală de nunţi rurale, cum s-au construit cu sutele în ultimii ani ai lui Ceauşescu. Oamenii, pe scaune de plastic rabatabile, negre, cu biblii în mâini sau pe braţe, erau în general atenţi. Unii îşi notau scrupulos în carneţele. Omul la costum şi cravată, tuns scurt şi cu început de chelie, dădea din mâini şi, evident, din gură. Povestea ceva despre o măgăriţă care vorbeşte. Mai spunea de la el, mai citea din Biblie, dar se pare că se descurca destul de bine, de vreme ce lumea stătea ţintuită pe scaunele incomode. I se păru cel puţin bizar că, la sfârşitul secolului XX, un tip matur, îmbrăcat decent, chiar cu pretenţii de eleganţă, putea vorbi serios despre un animal vorbitor. Şi cui, nu unui grup de mucoşi, ci unor ditamai oamenii, unii cu părul alb, care-l mai şi ascultau cu neprefăcută atenţie. Bieţii de ei se treziseră de dimineaţa şi, în loc să se ducă la piaţă, să cumpere pătrunjel, veniseră să-şi vadă de treburile sufletului, iar tipul ăsta le vindea tot felul de gogoşi. Devenea enervant! Bun, pe el îl înţelegea, probabil era un şarlatan care voia să câştige o bucată de pâine, însă de poporul care stătea cu urechile ciulite nu ştia ce să creadă. Pe măsură ce studia atmosfera, îi semăna tot mai mult a casă de nebuni. În fine, îi ardea buza după o ţigară, ceva de speriat, dar îşi propuse să mai reziste cinci-zece minute şi apoi să o şteargă. Voia să se lămurească dacă iese de-un reportaj sau nu. Acum chiar îşi punea problema dacă merita riscul. Dacă scrii naşpa despre asemenea indivizi, care cred în animale vorbitoare, în Moş Crăciun şi în cine ştie ce alte drăcovenii, te trezeşti că te caută şi-n gaură de şarpe să se răzbune. Se şi vedea cu un cuţit înfipt în spate într-un gang mirosind a bere filtrată prin rinichi sau mâncând dintr-o ciorbiţă bine condimentată cu arsenic. E drept, nu aveau feţe de ucigaşi profesionişti, dar niciodată nu poţi şti. Dimpotrivă, mai toţi aveau figuri blajine, zâmbitoare. Chiar aşa, îi luă pe rând şi îi studie. Incredibil, nu găseai unul care să stea încruntat. De la surâs prins cu pioneze în colţul buzelor şi până la zâmbete late, vecine cu transfigurarea, găseai toată gama. O adunare de chelneri, decretă în sinea lui. După îndelungi căutări, găsi un tip ofilit, cu părul lung şi rar, un Crist autohton, cu o mină preocupată. Răsfoia nişte hârtii. Un om relativ normal. Un hipiot decăzut. Probabil că întârziase şi nu mai apucase să se înfrupte din licoarea care-i făcea pe ceilalţi să zâmbească şi pe animale să spună şarade.

Capitolul 3

A urmat partea a doua. „M-ai înnebunit cu greaţa ta!” „Zău? Şi ce-ai vrea să-ţi spun, că-mi fac poftă de mâncare?” „Să mă slăbeşti pur şi simplu…” „Până n-o să vomit în cap la tine, n-o să mă crezi!” „Iar începi?” „Nu încep, continuu. Adică încerc să-ţi explic o chestie…” „Şi eu încercam să-ţi explic o altă chestie... că, dacă mai zici despre asta, fac urât!” „Serios? Eşti nostim! Mai urât decât până acum?” „Nostim sau nenostim, te avertizez că nu mai suport!” „Atunci să-ţi iau suport!” „Ce să spun, suntem inteligentă! Îmi ia poantele şi…” „Ţi-am răspuns cu aceeaşi monedă!” „Fii originală, dacă te ţine tărtăcuţa!” „Ia uite unde stătea originalul. Dacă te intersectează, află că…” „Nu mă interesează decât să-ţi sece fleanca şi să mă laşi să mă…” „Nu te las! Scoţi poante de la naftalină şi…” „Gataaaaa! Ga-ta! Să ştii că îmi bag degetele în urechi!” „Eşti un porc. Cel mai mare porc. Întotdeauna faci aşa!”

Când ea, Tâmpita, a început să plângă, am deschis din nou fereastra. Se miorlăia destul de caraghios, bălmăjind numai ea ştie ce. Doar cuvântul porc se auzea din când în când, clar şi distinct, rostit cu sete. Tramvaiele nu mai circulau. În părculeţul de jos, voci răzleţe şi clinchet de sticle. Privite de sus, luminile cartierului aproximau contururile unui container de gunoi. Cel puţin aşa susţinea Marga, iar mie mi-era lene să o contrazic. Show-ul nu fusese cine ştie ce, altădată se lăsa cu o încăierare pe cinste. Totuşi, îmi devenea tot mai clar că posibilitatea ca Marga să se afle în proximitate se diminuase considerabil. Nu ar fi rezistat să stea ascunsă, de una singură, şi să nu iasă să savurăm împreună spectacolul. Nu ar fi rezistat să nu scape un „Dobitocule!” la adresa vecinului de deasupra sau măcar să nu o pufnească râsul.

Am cedat şi am scos telefonul. Am apelat-o. Abonatul nu putea fi deocamdată contactat. Am sunat la ziar. Mi-a răspuns Larisa, colega ei de tehnoredactare, cu o voce gâfâită, de parcă tăia lemne. Nu, nu era acolo. Am sunat la Ramona – nu o văzuse de aproape o săptămână. Am dat telefoane la tot felul de prieteni şi cunoscuţi, devenind, cel mai probabil, instantaneu subiect de bârfă. Am căutat-o la mama sa, la Piatra. Vocea de dincolo a ezitat. Părea că nu ştie dacă trebuie să îmi spună sau nu. Aştepta din partea mea mai multe detalii. Le aştepta, dar nu le solicita. Am asigurat-o că nu s-a întâmplat nimic rău, doar că nu ştiam unde e. Nici un cuvinţel despre bileţelul de pe masă. Atunci mi-a mărturisit că îi trimisese cu câteva zile în urmă o sumă de bani. „Destul de importantă”, a simţit nevoia să adauge, nu ştiu de ce. Probabil voia să mă ajute. Să-mi sugereze răspunsul corect. Poate chiar ştia ceva mai multe. Habar n-am. Maică-sa era, în felul ei, o ciudată, iar relaţia dintre ele una contorsionată. Părinţii Margăi erau oficial certaţi cu ea, fata care a căzut pradă anturajului. Dar oarecum recuperabilă. Doar că avea nevoie de nişte lecţii de viaţă. Pe care ei, părinţi responsabili, erau hotărâţi să i le administreze. Mai precis, să întrerupă momentan comunicarea cu ea şi să suspende alimentarea cu bănuţi. Renegare temporară. Să realizeze fetişoara lor că viaţa e complexă. Pe propria pielicică. Catifelată ca un funduleţ de copil, cum se dezmierda ea. Numai că avântul lor pedagogic s-a surpat din interior. A doua zi după decizia lor istorică, anunţată solemn şi trist în consiliu de familie, cu picurarea ochilor din partea mamei şi voce tremurată din cea a tatălui, nefericita fată s-a trezit cu două telefoane confidenţiale. Unul din partea mamei, de care nu trebuia să ştie tatăl; altul din partea tatălui, de care nu trebuia să ştie mama. Mama o asigura de sprĳinul ei financiar discret şi de disponibilitatea de a-i da sfaturi la ananghie, în timp ce tatăl, ceva mai distant şi aparent mai raţional, s-a oferit să-i trimită o sumă modestă de bani lunar, nevrând să-şi împingă fiica la acte necugetate din pricina penuriei. Evident, mama nu trebuia să afle nimic, căci această renegare temporară trebuia să fie o lecţie şi pentru ea, o fire mult prea permisivă în educaţia copiilor, nu numai pentru Marga. Astfel, în familia lor s-a iscat o întreagă nebunie, din care Marga s-a procopsit cu un venit lunar mult mai consistent decât până la momentul puniţiei. Asta însemna mult mai multă jojoba pentru pielea ei catifelată şi, evident, o cantitate suplimentară de Q10. În plus, nu era nevoită să le mai dea nici o explicaţie asupra anturajului. Doar erau certaţi, nu? Doar trebuia să ia singură viaţa în piept, nu?

După ce m-am făcut de râs în faţa amicilor prin investigaţiile mele nocturne, m-am înfuriat zdravăn. Încă eram convins că e o farsă. Una bine ticluită şi, fără îndoială, stupidă. La proiectarea căreia participaseră mai mulţi dintre cei pe care tocmai îi sunasem şi care acum clocoteau de râs. Iar eu, tras pe sfoară şi umilit, trebuia să găsesc o soluţie să ies onorabil. Fierbeam.

„Vezi că ai vorbit aiurea?”, îi striga el înfundat, probabil cu gura plină. „Nu vorbesc cu tine, că eşti un porc!” „Nu tre’ să vorbeşti, numai să mă asculţi…” „Ce să spun, eşti deştept!” „Ăsta din chiuvetă nu e părul meu!” „Sigur că da, e al lui bunica, Dumnezeu s-o ierte!” „Pe bune!” „Crezi că io-s proasta târgului? Pe cine vrei să fraiereşti?” „Vino şi te uită atent! Uite, ce, aşa scurt e părul meu?” „O fi fost un extraterestru brunet la noi în baie să se spele pe dinţi şi şi-o fi uitat antenele în chiuveta noastră răpănoasă.” „Să ştii că da, a trecut frate-tu pe la noi…” „Repede în fundu’ lu’ frate-miu…  Aşa faci întotdeauna! Asta fiindcă eşti un porc.” „Eu nu te-am făcut tâmpită, tâmpito, tu de ce mă faci porc?” „Ba chiar acu’ m-ai făcut tâmpită!” „Asta fiindcă şi tu m-ai făcut porc.” „Cum să nu te fac porc dacă eşti un porc?” „Îţi spun pe bune: a trecut frate-tu ieri. Trebuia să se întâlnească cu o gagică şi a trecut să se ferchezuiască un pic…” „Şi să mă mai slăbească frate-miu cu putorile lui… A adus japiţa la noi în casă?” „Nu, trebuia să se întâlnească cu ea şi să se ducă la nu-ş’ ce bar…” „Freacă banii pe toate panaramele, în loc să-şi facă un rost în viaţă. Cred că are creierul tapetat cu fofoloance, că numai la asta se gândeşte.” „Asta nu-i treaba mea, poa’ să facă borş cu ele, eu voiam să spun că ăla din chiuvetă nu e părul meu… Şi că ai urlat degeaba la mine, ca o isterică ce eşti.” „Şi ce, crezi că, dacă-i a lu’ frate-miu, mi-e mai puţin greaţă?” „Ştii ce? Scuteşte-mă! Nu e părul meu şi, cu asta, basta!” „Las’ că-l sun eu pe frate-miu să văd dacă e chiar părul lui. Şi, dacă nu e aşa, să vezi ce păţeşti tu cu mine!”

Asta e ultima replică pe care mi-o amintesc. Ascultându-i, m-a furat somnul. Cred că până dimineaţa am mai prins trei ore zbuciumate de odihnă. Nu ştiu cum s-a terminat în realitate disputa celor doi, însă am o variantă de final pe care am visat-o. Se făcea că Marga nu se ascunsese prea departe, ci pur şi simplu se deghizase. O sechestrase pe vecina de deasupra, Tâmpita, într-o boxă de la subsol, pentru a-i lua hainele şi vocea. Aşadar, cea care se auzea dincolo de plafon dezbătând aprig originea firelor de păr din chiuvetă nu era alta decât Marga. Vecinul, Porcul, nu se prinsese. Mai ales că Marga le ştia destul de bine conversaţiile şi chiar o bună parte din problemele familiei. Nu-i era greu să-l ducă de nas. Numai că pe mine, Andi, nu mă putuse fenta. Eu, cu inteligenţa mea, mi-am dat seama încă de la primele cuvinte că Marga se substituise Tâmpitei. Exact aşa era visul. Şi am mai realizat ceva: că toată această aventură periculoasă se datora dorinţei Margăi de a mă spiona. Practic, schimbase dulapul cu apartamentul de deasupra, dar logica era aceeaşi. Eram sută la sută sigur că voia să tragă cu urechea la scârţâitul patului meu. Numai că Porcul habar n-avea că nu e Tâmpita şi se purta cu ea ca şi cu Tâmpita. Îi vorbea execrabil. Pentru mine, care ştiam toată urzeala, lucrurile erau destul de amuzante. Mai mult decât atât, eram teribil de satisfăcut când Marga servea câte o „proasta naibii”, „vacă încălţată”, „idioată cu patent” şi mai ales „tâmpito”. Eu nu-i vorbisem niciodată astfel şi nici nu simţisem nevoia să o fac vreodată. Satisfacţia venea din faptul că Marga avea ocazia să realizeze cât de plăcută era relaţia noastră şi, de asemenea, să-i pară rău pentru farsa ei de doi bani. Mă simţeam răzbunat din plin şi aşteptam să sune a doua zi la uşă, cu coada între picioare. Îmi şi imaginam în somn, în timp ce Marga ajunsese deja să o ia pe cocoaşă, cum va veni spăsită, iar eu o voi primi ca pe fiul risipitor, plin de bucurie, prefăcându-mă că nu ştiu nimic din toate cele întâmplate. O voi întreba ce a făcut cât a lipsit, pregătindu-i ceva de mâncare şi o cafea strong. Ea îmi va spune că a prins-o noaptea la o prietenă şi eu voi zâmbi blajin şi plin de înţelegere. Mă voi face că nu-i văd vânătăile şi nici cearcănele cât gura de găleată. Dar, până să se întâmple toate acestea, savuram scatoalcele pe care le încasa icnind, dezlegând căţeaua şi ripostând cu expresii neaoşe, pline de venin conjugal, exact ca Tâmpita. „Aşa îţi trebuie”, bâiguiam, probabil, prin somn, „ia-o pe coajă dacă nu ţi-a fost bine să stai acasă şi te-ai ţinut de glume nesărate.”