Ştefan Agopian

Tache de catifea

Roman

Ediţie definitivă

Prefaţă de Eugen Negrici

Editura Polirom

2004

© 2004 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN: 973-681-532-3

ISBN ePub: 978-973-46-2492-8

ISBN PDF: 978-973-46-2493-5

Coperta: Ana Ruxandra Ilfoveanu, 

Ilustratie la Tache de catifea

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Ştefan Agopian (n. 1947) a publicat romanele : Ziua mîniei (Editura Cartea Românească, 1979), Tache de catifea (Editura Cartea Românească, 1981), Tobit (Editura Eminescu, 1983 – Premiul Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti), Manualul întîmplărilor (Editura Cartea Românească, 1984 – Premiul Uniunii Scriitorilor), Sara (Editura Eminescu, 1987 – Premiul revistei Amfiteatru pentru cea mai bună scriere beletristică a anului), volumul de povestiri Însemnări din Sodoma (Editura Eminescu, 1993) şi volumul de teatru Republica pe eşafod (Editura Cartea Românească, 2000). Romanul Tache de catifea a fost reeditat, în 1999, la Editura Gramar, în colecţia „100+1 Capodopere ale romanului românesc“. Romanul Sara a fost reeditat, în 1991, la Editura Paideia, iar Manualul întîmplărilor la Editura Humanitas, în 1993.

Prefaţă

Publicînd, în mai puţin de un deceniu (1979-1987), cinci cărţi memorabile (patru romane şi un volum de povestiri), Ştefan Agopian a devenit un autor de referinţă al literaturii actuale şi un nume pe care şi-l dispută cîteva grupări literare şi două „generaţii de creaţie”. Nici un comentator al fenomenului artistic românesc nu va putea face abstracţie de contribuţia scriitorului la modernizarea prozei, la înnoirea mijloacelor ei, la deplina ei izbîndă asupra îngrădirilor mimesisului.

Cărţile lui Agopian reprezintă o victorie a imaginaţiei creatoare şi veriga lipsă a evoluţiei prozei noastre dominante, vreme de un secol şi jumătate, de redare şi de memorie, proză rareori aflată în zona ficţiunii, şi care e săracă în produse ale fanteziei pure. Romanul Tache de catifea (1981), desăvîrşind intuiţiile estetice ale cărţii de debut (Ziua mîniei, 1979), constituie un punct extrem al procesului de emancipare treptată a prozei româneşti, nu numai faţă de dogmatismul realismului-socialist al anilor ’50, ci şi faţă de rigorile realismului canonic în general. Multă vreme, pentru scriitorii noştri obsedaţi de regăsirea unei atmosfere de creaţie cît de cît asemănătoare celei interbelice, revenirea la normalitate a însemnat, la început, reînvăţarea alfabetului prozei, mai precis recîştigarea dreptului de a scrie o proză realistă cu tehnici narative, tipologii tradiţionale şi o tematică socială sau psihologică fără implicaţii politice periculoase: obiectiv modest, dar, ca să spunem aşa, realist. După un răstimp al tranziţiei, s-a păşit cu „curaj” peste mai vechile interdicţii şi recomandări. Temele aşa-zicînd „majore” n-au mai constituit un deziderat creator, comandamentele reflectiste au fost ignorate, s-a ieşit de sub tirania „tipicului” şi s-a trecut de la „tipic” la excepţional, la periferic şi la insolit prin literatura de cazuri şi prin prozele pitoreşti de mediu. De la jumătatea anilor ’60, apar primele încercări timide de transfigurare a realului (în linia Voiculescu şi doar atît); se publică, apoi, proze realiste cu sensuri simbolice sau cu intruziuni fantastice, mitice şi parabolice. În deceniul următor, ne aflăm departe de reflectismul primitiv. Dar, deşi se făcuseră mari progrese sub raport tehnic şi cîţiva prozatori au dovedit o rîvnă impresionantă în aclimatizarea unor experienţe formale europene mai recente, prea puţine cărţi reuşeau să dea senzaţia biruinţei depline a literaturii ca literatură. În jurul anului 1970, spre sfîrşitul perioadei de pseudoliberalizare, prozatorii „Şcolii de la Tîrgovişte” vor înlocui mimesisul cu poiesisul şi vor întoarce literatura către ea însăşi, renunţînd, în mare măsură, la reprezentare. Ludicul, parodicul şi mai ales autoreflexivitatea vor fi împinse, prin aceşti scriitori, foarte departe. Dar Ştefan Agopian, fără să renunţe la voluptăţile jocului şi la avantajele stilistice ale situării metatextuale, a dat cale liberă fanteziei creatoare să ivească o irealitate consecventă şi plauzibilă. Într-o etapă istorică bine definită, în care cei mai mulţi scriitori se străduiau să prindă sensul dramatic al realităţii imediate şi, fără să irite prea mult autorităţile vigilente, să facă progrese mărunte în cucerirea adevărului (politic, istoric sau social), a apărut, iată, o carte care ne dădea sentimentul deplinei gratuităţi artistice. Pare scrisă oriunde altundeva numai în sumbra şi schizoida Românie ceauşistă nu, căci acolo fiecare gest scriitoricesc conţinea o replică, ascundea o intenţie şi urmărea un scop. Nu putem şti nici dacă autorul s-a aşezat, astfel, în răspăr faţă de „tendenţiozitatea” şi „militantismul”, în fond penibile (dar de înţeles), ale prozei româneşti din anii ’70 şi ’80, faţă de intenţia, ucigaşă pentru literatură, a prozatorilor cu vocaţia veridicului de a dezvălui „racile” şi de a comunica sferturi de adevăr liniştitoare şi profitabile. Ceea ce ni se pare în afară de dubiu este că demersul lui, punct de hotar în istoria ficţiunii artistice româneşti, depăşeşte, ca nivel de libertate a imaginaţiei, tot ce s-a scris sub nimbul modernismului interbelic. El se află totuşi pe făgaşul acestuia, în continuarea liniei lui întrerupte de imixtiunea tragică a realismului-socialist, dar şi de fenomenul revenirii ambiţiilor reflectiste la prozatorii oripilaţi de minciuna oficializată. Se află în prelungirea lui, ca şi cum autorul, atins, ca şi eroii săi nevolnici, de boala nepăsării transistorice, n-ar fi băgat de seamă sau ar fi întrezărit doar ca prin vis ce se întîmpla în jur şi ce se întîmpla chiar cu el. În această carte, ca şi în celelalte, deşi un punct de plecare epic convenţional nu s-ar zice că nu există şi se poate vorbi, cu o oarecare îndreptăţire, de un fel de „eroi” şi de o istorie de familie plasată într-un timp anume şi un spaţiu concret (prima jumătate a secolului al XIX-lea, în Oltenia), totul sau aproape totul e posibil. Prezentul se preschimbă în viitor, viitorul în trecut, obiectelor li se permite să plutească atunci cînd vor s-o facă, fiinţele omeneşti îşi schimbă forma prin combustia sentimentelor, îngeri curioşi şi demoni simpatici se culcuşesc printre vite şi oameni, morţilor li se dă cuvîntul cînd cred de cuviinţă că ar trebui să întrerupă o conversaţie începută în viaţă, acolo unde nimic nu preţuieşte mai mult decît dulceaţa şi tihna taifasului, decorul se metamorfozează continuu şi imprevizibil, liberul, prealiberul arbitru, şi nu legile cauzalităţii guvernează o bună parte din evenimente, dacă evenimente s-ar putea numi faptele despre care se ştie dinainte cum vor decurge. Radu Þeposu, unul dintre comentatorii prozei lui Agopian, a remarcat, în Istoria tragică şi grotescă, felul cum „grotescul fuzionează cu sublimul, spiritualul cu visceralul, angelicul cu demonicul, realul cu visul, aparenţa cu esenţa, moartea cu viaţa, ficţiunea cu istoria”. Cum poate fi interpretată această fuziune, de fapt această indiferenţă a scriitorului faţă de absolutul estetic? Ori vizibila pasivitate a aceluiaşi cînd trebuie să aleagă între bine şi rău, între moarte şi viaţă, între Dumnezeu şi diavol, între pur şi impur? Încercînd să-şi explice această indolenţă care dă cale liberă tuturor imposibilităţilor şi reuneşte contrariile, Radu Þeposu vorbeşte de un „păgînism spiritual” şi de semnele unui „estetism cinic”. Mi se pare însă fundamental să ţinem seama de faptul că Agopian nu dinamitează, nu distruge deliberat limitele dintre lucruri, condiţionările, graniţele, regulile prin care distingem fenomene, entităţi, concepte etice, stări, tipuri de scriitură opuse. Dacă ar face-o, mînat de o obstinaţie anarhic-disolutivă, de voinţa de relativizare, în fine, de intenţii artistice de vreun fel anume, demersul lui nu ar fi fost prea diferit de acela al unui avangardist oarecare, tardiv şi desuet. Or, Agopian nu vrea să demonstreze inconsistenţa lumii, a stratificărilor şi ierarhiilor ei, pentru că nu vrea de fapt nimic şi nu e mînat de vreun gînd secund, înrobitor. Nu se străduieşte să admire ori să dispreţuiască şi nu-şi doreşte decît să sporovăiască şi să viseze fără întrerupere, lenevind împreună cu eroii săi, împărtăşindu-le starea balcanic nirvanatică. Binecunoscuta, antipatica superbie genialoidă a scriitorului român care năzuieşte să strălucească mereu, interesat de efectul cărţii, îi este complet străină. În locul ei, se află o umilinţă luminoasă şi calmă care nu este consecinţa unei umiliri preocupante. Psalmul 131, nu întîmplător citat în carte, ne îndreaptă gîndul spre ea: „Doamne, inima mea nu e trufaşă şi ochii mei nu ştiu ce e îngîmfarea, nu năzuiesc la lucruri care sînt prea grele şi prea înalte pentru mine...”. Frapează, fără îndoială, felul distrat, egal şi absent în care sînt tratate întîmplările crude în carte (pogromuri, invazii, crime), ca şi cum ar mai fi fost trăite o dată, demult, sau ca şi cum ar fi fost vizionate de departe şi de foarte sus, întrucît numai privite astfel, ierarhiile, distanţele în timp şi spaţiu, hotarele faptelor bune şi ale faptelor rele nu mai au cine ştie cîtă importanţă. Această constantă neparticipare afectivă, ca şi strania inaptitudine a discriminării actelor şi atributelor lumii reale ori ale lumii închipuite accentuează senzaţia, şi ea inconfundabilă, de gratuitate absolută, de cufundare lină, în lumea mătăsoasă a unui vis nesfîrşit, unde regulile sînt abolite şi unde totul e imagine şi nimic nu e durere. Recitind această carte mirobolantă şi din perspectiva poieticii ei (a mersului gîndirii producătoare), am încercat să verific dacă nu cumva indiferentismul textului (care îl apără de invazia obositoare a emoţiei, dar şi de meschinăria oricăror convenţii sau reguli) nu are la origini (cum se întîmplă în cazul marilor reuşite artistice) o decizie auctorială năucitor de simplă şi tocmai de aceea de o mare eficacitate. Şi chiar are, căci adiaforia şi tot ce decurge, în chip paradoxal, din indolenţă şi din delăsare sînt consecinţa dizolvării consecvente a oricărei stări de expectaţie, prin dotarea personajelor cu planul amănunţit al propriei lor vieţi, prin informarea lor cu datele destinului. Postulînd cu seninătate sinucigaşă acest principiu antiepic şi sufocînd, cu bună ştiinţă, interesul narativ, Agopian, degrevat de mai toate servituţile povestirii cu „ce urmează”, îşi păstrează energiile artistice intacte. Pentru că personajele-povestitoare ştiu bine ce vor face şi ce se va întîmpla, ele renunţă să se mai preocupe de fapte, de evenimente, de ziua de mîine. Dilatîndu-şi, după bunul lor plac, prezentul, preschimbîndu-l în sporovăială şi visare infinită, ele îşi întemeiază existenţa pe temporizare, ignorare, resemnare, complăcîndu-se în nesfîrşirea aşteptării, în conversaţii fabuloase cu miză inexistentă, în voluptatea unor reverii de durata unor anotimpuri şi a unor ani, perioade de timp care pot fi, la nevoie, date înapoi şi reluate cu încetinitorul dacă n-au părut îndestulătoare. Avem aici situaţia cea mai naratogenă cu putinţă, fiindcă o amînare a destinului cunoscut sau intuit a iuţit debitul fabulatoriu al Şeherezadei. Cu toate acestea, în Tache de catifea ea nu naşte poveste, nu zoreşte mişcarea narativă spre un deznodămînt amăgitor-dezamăgitor, ci doar dă curajul autorului şi „eroilor” să facă ce vor cu vorbele lor, să-şi ocupe, în chip şi fel, timpul pe care ştiu că-l mai au, să se joace bezmetic cu el, întorcîndu-l pe dos, întinzîndu-l halucinant ca pe o gumă, oprindu-i curgerea, pe care o credeam implacabilă, în dese stop-cadre, suspendînd şi inversînd succesiunea cauză-efect. Jocul cu timpul deschide apetitul pentru alte feluri de jocuri, cu spaţiul, cu legile gravitaţiei, cu formele obiectelor şi fiinţelor, cu raportul logic dintre dimensiunile lor. „Nu trebuie să ne batem capul cu ce o să facem după asta” – e laitmotivul care sună ca un îndemn la începutul fiecărei scene şi ca o descurajare a oricărei iniţiative care ar putea ameninţa plăcerea statului pe loc: „O să stăm un an aşa şi pe urmă ce o să facem? Iar eu am spus că anul pe care trebuia să-l stăm nu trecuse încă, aşa că nu are rost să ne batem capul cu ce o să facem după asta”. Personajele nu mai fac imediat ce ar fi putut face pentru că ştiu că oricum o vor face. Ele zac în inacţiune, iar apoi, în regretul lipsei de acţiune. Cînd trebuie să păşească, cel care are această neinspirată idee rămîne ore în şir cu piciorul suspendat în aer. Obiectele uită să cadă, o bătaie în uşă e auzită după un ceas, o frază e reluată după cîteva rînduri, ca şi cum nu ar mai fi fost spusă. Moartea pare depărtată şi leneşă şi nu poate ajunge la vremea ei. Faptele devin posibile doar în închipuire, în reveriile comic-eroice ale celor ce-şi declară voluptos hotărîrea – dacă ar fi capabili de vreo hotărîre – de a întoarce spatele cu totul viitorului într-o nesfîrşire a aşteptării: „Şi gîndindu-se la lupta pe care o dusesem împotriva celor doi, dacă aşteptarea şi visarea pot fi numite luptă, şi ştiind că aşteptarea şi visarea şi sporovăiala noastră pot fi numite chiar aşa. După cum şi aşteptarea celor doi, a lui Mamona cel Tînăr şi a lui Vaucher, prelungită la nesfîrşit în măsurarea pămîntului îngheţat, tot luptă s-a numit sau aşa am hotărît noi s-o numim. Dar ei ştiind despre nesfîrşirea aşteptării şi nouă plăcîndu-ne tocmai nesfîrşirea asta”. Ca şi cum ar fi băut din apa uitării ori, şi mai sigur, ca şi cum ar fi fost visate borgesian de altcineva şi ar fi ştiut asta, personajele principale, ca şi „naratorul”, scutite de a se ilustra prin fapte şi acţiuni, sînt neostenit adormite, au privirea uitucă şi zac în picoteală şi lene, „tăcînd şi flecărind şi bînd cafele şi mîncînd dulceţuri şi aşteptînd să se însereze şi chiar moţăind din cînd în cînd...”. Cînd se trezesc, fac gesturi absurde, imprevizibile. Boierul Lăpai e un fel de Tîndală urmuzian, somnolent şi confuz, un călcător în străchini specializat în constatarea evidenţei. Fratele lui, Piticul, pare a fi eminenţa cenuşie şi cel mai activ dintre cei „trei viteji” doar fiindcă are energia să completeze gîndul nespus sau abandonat, din indolenţă, la jumătate al celorlalţi. Acest Achile de două palme ia, din cînd în cînd, decizii imprevizibile şi măreţe, dar privite cu suspiciune de ceilalţi: „Nu! a spus Piticul uitîndu-se la mine uşor scîrbit şi lăsîndu-se tăcerea peste noi după acest «nu», fiecare gîndindu-se la cît de «nu» o fi într-adevăr şi dacă nu e un «nu» complet, cît o fi de «da»”. Cel de-al treilea membru al acestui comando al lenei, pentru care orice amînare a înfrîngerii reprezintă o splendidă izbîndă, e însuşi boierul oltean Tache Vlădescu. Deşi îşi deapănă viaţa (fie şi din mormînt) şi e privit în evoluţie, rămîne în memoria cititorului ca un Oblomov balcanic, înecat în lentoare şi indecizie: „Tache de catifea încălecă absent la cele ce se petreceau, zgomotele lumii şi mirosurile ei învăluindu-l”; „Tache părea că e în altă parte”; „Încălecă şi iar porni scurgîndu-se prin vreme cu nepăsare”. Figuranţii scenelor sînt din acelaşi aluat: caii au o privire apoasă, cînd nu sînt beţi, servitorii picotesc şi cască fără încetare, muncitorii care sapă, în curtea conacului, o groapă pentru var refuză, mulţumiţi cu umbra de acolo, să mai iasă în zăduful amiezii să-şi ia simbria, ucigaşii uită să ucidă, morţii să moară, diavolii să-şi întrerupă siesta şi să comită, conform obligaţiilor de serviciu, rele, glonţul nu iese, ci începe să iasă din ţeavă. Această încetinire a curgerii timpului, exact atunci cînd aceasta ar fi trebuit să fie rapidă, e şi sursa celor mai multe efecte umoristice ale acestei cărţi subtile. Pe un fond de inacţiune, de rărire a reprezentărilor şi de lentoare universalizată, orice iniţiativă bărbătească şi orice tentativă de ieşire din starea de delăsare devin derizorii. Textul seamănă cînd cu o snoavă cu proşti împiedicaţi şi suciţi, cînd cu Povestea unui om leneş cu absurdul ei implicit, cînd cu istorioarele minunate şi cu gogomăniile feerice ale baronului Münchhausen, cînd cu marqueziana hălăduire în imposibil. Cînd „omul de acţiune” şi cel mai cutezător din grupul celor absorbiţi de sofistica nonacţiunii este un pitic şi cînd singurele lui acţiuni energice iniţiate în numele tuturor şi anunţate cu mare fast sînt împroşcarea „duşmanului” cu flori de muşeţel şi ochirea cu un pistol cu pîlnie a unei scrumbii sîntem în plină comedie a făptuirii. După ce pronunţă un discurs exhortativ spre a-şi hotărî camarazii să purceadă la lupta cu Răul, Răul politic, se înţelege, „eroul”, unul dintre „eroi”, se aşază la loc spre a constata, oarecum surprins şi plăcut impresionat: „Cred că stau foarte bine”. Şi tot aşa, executînd pe tot itinerarul revoluţiei un balet hilar cu vajnice porniri şi grabnice renunţări, trupa nătărăilor simpatici înveşmîntaţi operetistic en grands guerrièrs nu ajunge la Bucureşti decît după moartea lui Tudor Vladimirescu. Ivit la 1821, cam pe nepusă masă, elanul revoluţionar al personajelor, respectînd regula cărţii, se stinge în chip jalnic, deturnînd, cum era de presupus, în prostraţie, indolenţă şi tembelîc convivial. Amănunt simbolic întrucît tradiţia confirmă faptul că acesta e modul în care se combate răul şi se consumă eroismul la români. Sînt şi numeroase alte avantaje ale lentorii, fiindcă, descompuse şi derulate cu încetinitorul, gesturile cele mai banale capătă adesea o lumină spectrală. Demn de interesul unor teoreticieni ai artei este şi felul în care descripţia (pe care nu are cum s-o evite autorul cînd nu are chef să se ocupe de viitorul eroilor săi), tocmai descripţia se preschimbă, în chip paradoxal, în mişcare narativă prin dilatarea nemăsurată a unora dintre detaliile ei şi prin dezvoltarea fantezistă a consecinţelor acestor dilatări. Descripţia dă drumul, pe uşa din dos, unor scurte secvenţe narative fantastice, unor halucinaţii de-o clipă, unor scene şi întîmplări în care evoluează dezinvolt, în cel mai firesc mod cu putinţă, lighioane din bestiarul medieval, himere, întruchipări ludice, baroce sau suprarealiste, dar şi dospeli hiperbolice agopiene care lărgesc simţitor şi populează tărîmul „irealismului” românesc încă sărac. Avantajele prezervării forţelor creatoare, ca urmare a ignorării consecuţiei, a precauţiilor narative şi a suspansului, sînt mult mai numeroase. Cititorul va descoperi singur şi alte aspecte seducătoare ale cărţii în afara acestor performanţe stilistice centrate pe dilatare metaforică şi pe hiperbolă: de pildă, mimarea erudiţiei şi a vetusteţei, a savanteriilor livreşti, gustul pentru voluptăţile şi maliţiile renascentiste, cultivarea cruzimii şi a grotescului, solemnizarea banalului, apetitul pervers pentru materia în descompunere, fascinaţia degradării şi a extincţiei lente, picturalitatea copleşitoare. Manipulările metatextuale şi intertextuale de care au făcut caz comentatorii interesaţi să facă din Agopian un postmodern nu ar mai reprezenta astăzi, în ochii cititorilor sastisiţi de trucuri şi sforării artistice, mare lucru dacă la acest prozator ele ar fi rămas o simplă dovadă a virtuozităţii textualiste. Însă, cînd personajele şi autorul ştiu şi arată că ştiu că sînt scrise, şi au conştiinţa că trăiesc într-o carte, şi nu în istoria reală, unde, şi aşa, existenţa lor nu ar aduce nimic nou lumii acesteia, atunci şi acest fapt se adaugă altora asemenea pentru a crea un fundal melancolic întregii cărţi. Un duh al zădărniciei cutreieră romanul şi fiecare rînd al lui îţi aminteşte că „deşertăciune sînt toate şi viaţa aceasta este umbră şi vis, căci în deşert se tulbură tot pămînteanul...”.

Eugen Negrici

Curriculum vitae

1905 – octombrie 26. Se naşte la Jurilovca tatăl scriitorului, Ştefan, din părinţii Virginia şi Sarchis, mici negustori armeni din Dobrogea. (Sarchis Agopian avea o prăvălie „cu de toate” în comuna Luncaviţa.)

1911 – Sarchis Agopian dă faliment şi pleacă în Anglia, unde avea o soră, pentru a pune pe roate o nouă afacere.

1913 – Un nou faliment, de astă dată în Anglia, îl determină pe bunicul scriitorului să se întoarcă în ţară şi să se mute cu întreaga familie (trei fete şi doi băieţi) în Bucureşti. Familia Agopian se instalează pe strada 10 mese (stradă plasată între Foişorul de foc şi Calea Moşilor) într-o casă care există şi astăzi.

1919 – Moare Sarchis Agopian. Familia se mută pe strada Căluşei, în atenansele avocatului Gioroceanu. Lipsit de mijloace materiale, tatăl scriitorului (botezat Ştefan, dar căruia toată lumea îi spunea Arşag, un nume clasic armenesc) intră ucenic într-un atelier de cizmărie.

1921 – februarie 2. Se naşte la Craiova mama scriitorului, botezată Maria. Bunicii materni (Ana, născută Damian, şi Sebastian Sacoşan) erau bănăţeni, mutaţi după 1918 în Craiova. Cei doi au, pe Calea Severinului, casă cu prăvălie la stradă.

1947 – iunie 16. Se naşte din părinţii Ştefan (Arşag) Agopian şi Maria Sacoşan un băiat, botezat Gheorghe, dar pe care tatăl său îl declară în acte Ştefan. Cei doi nu sînt căsătoriţi şi nici măcar nu stau împreună. Mama locuieşte împreună cu copilul pe strada Ion Maiorescu, iar tatăl, pe strada Căluşei. Copilul este însă recunoscut oficial de către tatăl său.

1951 – mai 9. Se naşte sora scriitorului, Virginia. Părinţii scriitorului se căsătoresc şi se mută împreună pe strada Căluşei, la nr. 37. Pînă la această dată, Ştefan este crescut fie de surorile tatălui, fie de bunica maternă, la Craiova.

1954-1961 – Primele şapte clase la Şcoala generală nr. 50, aflată la intersecţia străzilor Aliman şi Ion Maiorescu. Din 1957, familia locuieşte pe Calea Moşilor nr. 281. În acelaşi an sora scriitorului este trimisă la Craiova, unde va sta pînă în 1963. În 1959 mama scriitorului se mută singură într-o casă pe care şi-o construise pe un teren aflat la capătul tramvaiului 21, în apropierea spitalului Fundeni. De cei doi au grijă surorile tatălui.

1961 – Intră la liceul nr. 15, fost „Iulia Hasdeu”. Încă din clasa a cincea făcuse o pasiune pentru chimie, pasiune care se va maturiza în timpul liceului. În liceu va obţine rezultate mediocre, cu excepţia chimiei şi a fizicii. Cu toată înclinaţia spre ştiinţele exacte, începe să scrie poezie şi în clasa a XI-a obţine premiul I la un concurs de poezie pe liceu.

1965 – Bacalaureatul şi examenul de admitere la Facultatea de Chimie a Universităţii Bucureşti, unde reuşeşte să se plaseze pe la mijlocul listei celor admişi. Debut cu cinci poezii în suplimentul revistei Ramuri, Povestea vorbei, supliment condus de poetul Miron Radu Paraschivescu.

1968 – toamna. Este exmatriculat din facultate din cauza absenţelor. Între 1965-1968 scrie mult, poezie, proză scurtă şi teatru. Două încercări de a scrie roman sînt abandonate ca nereuşite. În aceeaşi perioadă o cunoaşte pe Cristina Mamali, viitoarea soţie.

1969 – primăvara. Este încorporat pentru a-şi face serviciul militar la o unitate de muncă unde soldaţii nu aveau drept să poarte armă.

1970 – toamna. Este lăsat la vatră cu gradul de sergent, specialitatea sanitar.

1970-1973 – Negăsindu-şi un loc de muncă, este întreţinut de tatăl său, dă meditaţii, scrie. În 1970 depune la Editura Cartea Românească volumul de proză scurtă În după amiaza aceea, pe care îl va retrage după „Tezele din iulie”. Îi cunoaşte pe poeţii Iolanda Malamen şi Valeriu Pantazi, cu ajutorul cărora intră în boema bucureşteană. Printr-o relaţie de familie îl cunoaşte pe Alexandru Paleologu, redactor la Editura Cartea Românească. Alexandru Paleologu îl sfătuieşte să scrie un roman. În 1971 depune la Editura Cartea Românească romanul Ziua mîniei, la care a scris un an de zile. Alexandru Paleologu îi promite că îl va publica. În toamna lui 1973 se angajează la ISPIF (Institutul de studii şi proiectări pentru îmbunătăţiri funciare) ca desenator tehnic, dar va munci ca dispecer într-un atelier de proiectare.

1974 – august. Se căsătoreşte cu Cristina Mamali, psiholog. Locuiesc împreună cu bunica soţiei într-un apartament de pe lîngă Sala Palatului. Scriitorul abandonează romanul Tache de catifea, după două capitole pe care le scrisese în 1972. Începe să scrie la Manualul întîmplărilor, dar îl abandonează după prima povestire. Practic, pînă în 1977 nu va mai scrie nimic. Face o pasiune pentru numismatică.

1977 – martie. La Cercul de numismatică de la Casa Armatei îl cunoaşte pe Nichita Stănescu, cu care se va împrieteni. În toamnă îi arată lui Nichita primele două povestiri din Manual şi acesta le declară geniale. Cu ajutorul lui Valeriu Pantazi îl cunoaşte pe Mircea Ciobanu. Acesta se declară de acord să citească romanul Ziua mîniei, care zăcea la Editura Cartea Românească din 1971. Mircea Ciobanu se hotărăşte să publice romanul. Cei doi scriitori se împrietenesc.

1978 – Romanul Ziua mîniei este trimis în tipografie. Scriitorul termină de scris Manualul întîmplărilor, pe care îl citeşte cu mare succes prietenilor (Nichita, Valeriu Pantazi, Mircea Ciobanu, Sorin Dumitrescu...). Din „lipsă de hîrtie” romanul Ziua mîniei nu apare în 1978. Începe să scrie din nou la Tache de catifea.

1979 – Apare, după opt ani de aşteptare, romanul Ziua mîniei. Eugen Simion crede că autorul trebuie „să iasă din literatura pe care a citit-o şi să-şi inventeze propria tipologie literară”, iar Laurenţiu Ulici, că „intruziunea viitorului în prezent, a prezentului în trecut şi a trecutului în viitor” „complică lectura şi face să se vadă într-un fel obositor propriul ei artificiu”. Eugen Negrici salută fără rezerve romanul, prezicîndu-i autorului un viitor strălucit. După o săptămînă de la lansarea „oficială” a romanului, familia Agopian are un urmaş, un băieţel botezat Ion.

1980 – Termină de scris Tache de catifea, la care lucrase cu intermitenţe din 1972. Mircea Ciobanu, care ascultase lungi fragmente citite de autor, îl propune în planul editorial al Editurii Cartea Românească pe anul 1981. Familia Agopian îşi cumpără un apartament de trei camere în apropierea Grădinii Botanice şi se mută în el.

1981 – Apare la Editura Cartea Românească Tache de catifea. Romanul este primit cu indiferenţă, dar criticul Paul Georgescu „sparge gheaţa” scriind: „La a doua sa carte, tînărul Ştefan Agopian se arată un excelent povestitor, cu un fel al său deosebit, care nu e al nimănui. Tache de catifea e o carte admirabilă, ce merită ploconelile toate”. Cronica din România literară a lui Paul Georgescu, criticul care îi susţinuse fără rezerve pe Preda, Nichita Stănescu, Ştefan Bănulescu, Matei Călinescu..., atrage atenţia criticilor tineri, care se entuziasmează de roman. Tache de catifea e propus pentru premiul Uniunii Scriitorilor, dar juriul îşi dă seama că autorul nu este membru al respectivei organizaţii şi că nu i se poate acorda premiul. Termină de scris romanul Tobit, început în 1980. La sugestia lui Mircea Ciobanu, romanul este propus Editurii Eminescu (redactor Maria Graciov).

1981-1982 – Se documentează pentru romanul Sara care, de fapt, reia povestea biblică Cartea lui Tobit şi va reprezenta volumul întîi la Tobit.

1983 – Apare romanul Tobit. „Bisturiul lui Agopian taie frazele ca un maestru al anatomiei epice, dîndu-le o viaţă pe care nu te-ai fi aşteptat s-o găseşti atît de vie tocmai pe lama rece a cuţitului” (Ioan Buduca, Amfiteatru, sept. ’83). „Scris superb, Tobit se citeşte cu plăcere şi cu superior amuzament. Acest roman eroic-comic, parodic, mai mult poetic decît satiric, este opera unui prozator foarte înzestrat, posesor al unor expresii rafinate, stilist înnăscut, care ştie să pună accentele unde trebuie” (Nicolae Manolescu, România literară, nr. 34, 25 august 1983).

26 septembrie. Se naşte fiica scriitorului, Ana.

Noiembrie. La insistenţele lui Dumitru Radu Popescu, preşedintele Uniunii Scriitorilor, este angajat la revista România literară pe post de tehnoredactor. Este primit în Uniunea Scriitorilor.

13 decembrie. Moare Nichita Stănescu.

1984 – Apare la Editura Cartea Românească Manualul întîmplărilor (redactor Mircea Ciobanu). „Agopian împinge de la spate, pînă în faţa supremilor degustători ai literaturii, un gen care abia acum începe să-şi trăiască posteritatea” (Mircea Mihăieş, Orizont, nr. 21). „Ştefan Agopian îşi dovedeşte încă o dată remarcabila virtuozitate” (Dana Dumitriu, România literară, nr. 22). „...din punctul meu de vedere, Ştefan Agopian este prozatorul cel mai original din promoţia ’80...” (Ioan Holban, Cronica, nr. 37). „Manualul întîmplărilor este o minunăţie” (Paul Georgescu, România literară). „În mai puţin de o sută de pagini, Ştefan Agopian ne-a dat cîteva povestiri exemplare, nişte bijuterii epice în care arta descrierii şi parabola se află la limita cea mai de sus” (Radu G. Þeposu, Flacăra, nr. 32). „Agopian nu deschide uşi: el le dărîmă ori, şi mai exact, construieşte noi, surprinzătoare porţi în zidurile literaturii” (Mircea Mihăieş, Orizont, nr. 50, 1985). „Cărţile publicate de Ştefan Agopian [...] au impus definitiv scriitura originală, fermecătoare şi profundă a acestui autor excepţional. Formula Agopian este inconfundabilă şi (trebuie mărturisit acest lucru) greu analizabilă” (Dan C. Mihăilescu, România literară, nr. 24, 1986). „Manualul întîmplărilor de Ştefan Agopian are concentrarea, fluenţa, tensiunea epică şi stilistică a unei capodopere” (Dan Culcer, Vatra, nr. 11, 1986).

Aprilie. Prima călătorie în străinătate, la Moscova, împreună cu criticul Mircea Scarlat.

Premiul Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti pentru romanul Tobit.

În decembrie pleacă împreună cu soţia într-o călătorie de două luni în Occident (Germania, Franţa, Belgia).

Romanul Tobit, la recomandarea lui Dumitru Radu Popescu, preşedintele Uniunii Scriitorilor, primeşte premiul C.C. al U.T.C. Moare la numai 42 de ani poetul Virgil Mazilescu, care în ultimul an de viaţă locuise împreună cu iubita (Rodica Palade) în casa socrilor lui Agopian (Plevnei nr. 56).

1985 – Depune la Editura Eminescu romanul Sara. Începe să se documenteze pentru romanul Fric. Manualul... ia premiul Uniunii Scriitorilor.

1986 – La propunerea lui Dumitru Radu Popescu primeşte o bursă în SUA, la Universitatea din Iowa (International Writing Program), bursă pe care o primiseră aproape toţi scriitorii importanţi (Blandiana, Ivasiuc, Păunescu, Titus Popovici...). I se refuză viza.

1987 – După doi ani de discuţii cu cenzura, apare romanul Sara (redactor Virginia Carianopol) la Editura Eminescu. „Sara este un roman în care îşi amestecă licorile tot soiul de genuri, specii şi formule literare: roman istoric, dar şi comic, ludic şi parodic, naraţiune fantastică şi onirică, tablou colorat de epocă, parabolă filosofică, poem în proză, poveste pentru copii, experiment textualist, fantasmagorie romantică, scenarie barocă...” (Nicolae Manolescu, România literară, nr. 20). „...noua carte a lui Ştefan Agopian stîrneşte o admirativă perplexitate” (Mircea Mihăieş, Orizont). „Nu e tocmai simplu să încerci o interpretare a noului roman al lui Ştefan Agopian” (Marian Papahagi, Tribuna, nr. 23). „...dincolo de justeţea unei interpretări sau a alteia, parcă sfidîndu-le pe toate, Sara rămîne o carte admirabil scrisă” (Laurenţiu Ulici, Contemporanul). „Opera agopiană există, e întreagă, oricît ar mai putea fi întregită, aşa că putem vorbi despre literatura sa ca şi cum autorul n-ar mai fi printre noi. Norocul nostru că e!” (Ioan Buduca, Viaţa studenţească, nr. 37). „...întreaga planetă a lui Agopian, ce refractă strălucirea şi întunericul ţărînei pe care stăm şi trecem, are o enormă putere de atracţie, sorbindu-ne către adîncurile ei” (Paul Georgescu, România literară, nr. 38). „Hotărît lucru, romanul Sara este o carte ratată, dar nu numai prin excesul de textualizare” (Romul Munteanu, Flacăra, nr. 45). Romanul Sara primeşte premiul revistei Amfiteatru pentru cea mai bună scriere beletristică a anului. I se refuză pentru a doua oară viza pentru Statele Unite. Este invitat împreună cu Radu Tudoran la Bratislava, la Congresul A.I.C.L. (Asociaţia Internaţională a Criticilor Literari), unde George Ivaşcu, directorul României literare, funcţiona ca personalitate de prim rang.

1988 – I se refuză pentru a treia oară viza pentru Statele Unite. Moare Mircea Scarlat, de care îl lega o strînsă prietenie.

1989 – Dumitru Radu Popescu îi propune aproape ultimativ să intre în PCR pentru a-l putea promova în redacţia României literare, dar este refuzat. O serie de trei interviuri în România literară cu Petru Creţia, Mircea Ciobanu şi, la comandă, cu Dinu Săraru. La Editura Kriterion apare romanul Tobit în limba germană. D.R.P., exasperat de refuzul autorului de a intra în PCR, intervine la Securitate şi obţine un paşaport (cu viză) pentru SUA. În august pleacă în SUA, pentru a onora bursa de la Universitatea din Iowa. Toată lumea este convinsă că nu se va mai întoarce, mai ales că sora lui (căsătorită Georgescu) era stabilită în SUA încă din 1985.

1990 – Pe 17 ianuarie se întoarce în ţară. România literară, prin G. Dimisianu, îi refuză mutarea din tipografie, unde lucrase ca tehnoredactor din 1983, în redacţie. La propunerea lui Nicolae Prelipceanu, cu care se împrietenise încă din ’83, se mută ca redactor la revista Luceafărul, seria Ulici. Inaugurează în Luceafărul rubrica „Momos” (zeul grec al deriziunii), pe care o va ţine săptămînal pînă în 1994.

1991 – La Editura Paideia apare ediţia a doua a romanului Sara, cu un desen pe copertă de Vasile Kazar, care ilustrase deja cîteva cărţi ale autorului. Cartea este primită cu indiferenţă. Face excepţie criticul Florin Manolescu, care pune în Luceafărul problema reeditărilor.

1992 – Acceptă să lucreze la ziarul Cotidianul (susţinut de Nicolae Prelipceanu) ca şef al secţiei politice.

1993 – Publică în România literară proza erotică Noapte de februarie. În urma „scandalului” provocat de apariţia acestei proze, Nicolae Manolescu, directorul revistei, publică în nr. 8 un editorial („Literatură şi sex”) în care ia apărarea autorului: „Se pare că cititorii care s-au supărat de libertăţile luate de dl Agopian au uitat că există o lungă tradiţie a literaturii de acest fel, printre maeştrii ei necontestabili numărîndu-se «clasici» ai literaturii lumii...” şi „...trebuie să reamintesc că dl Ştefan Agopian este unul dintre cei mai valoroşi prozatori contemporani şi că o proză a d-sale nu poate fi niciodată privită ca imorală ori pornografică”. La cererea lui Gabriel Liiceanu, Manualul întîmplărilor este reeditat la Editura Humanitas. Pe coperta a patra, Petru Creţia scrie: „Din cînd în cînd, e bine să citeşti de cîteva ori la rînd Manualul întîmplărilor, din pura bucurie pe care această carte vrăjită o dă”.

Mircea Ciobanu, directorul Editurii Eminescu, îi publică o parte din povestirile scrise între 1968 şi 1971, sub titlul Însemnări din Sodoma. Din cauza povestirii Artistul în Macedonia, care prefigura războiul din Iugoslavia, şi a povestirii Viaţa la oraş, care anunţa revoluţia din ’89, Ioana Pîrvulescu de la România literară crede că povestirile au fost scrise după 1989 şi au fost antedatate. Antedatarea ar fi mascat pierderea de suflu epic şi, parţial, a talentului.

În urma unor conflicte cu Ion Raţiu, patronul ziarului Cotidianul, este dat afară de la ziar (împreună cu Nicolae Prelipceanu şi Florin Iaru).

1994 – Din lipsă de fonduri, revista Luceafărul îşi încetează apariţia. Fără nici un venit, primeşte o bursă „Soros” (100 de dolari pe lună, timp de un an) pentru creaţie. La Editura Peter Lang din Frankfurt am Main, Anke Pfeifer publică lucrarea Das Pikareske in der rumänischen Prosa des 20. Jahrhunderts, în care este analizat şi Manualul... (alături de scrieri ale lui Panait Istrati şi Zaharia Stancu).

1995 – Uniunea Armenilor din România, prin preşedintele ei, Varujan Vosganian, îi propune să înfiinţeze o editură. Pînă în anul 2000, Ştefan Agopian conduce Editura Ararat.

1997 – La propunerea poetului Ioan T. Morar, cu care e prieten de multă vreme, se angajează ca redactor la revista Academia Caţavencu.

1998 – Participă ca invitat al părţii germane la Tîrgul de Carte din Leipzig. În traducerea lui Gerhardt Csejka, citeşte din Manualul... atît la Leipzig, cît şi la Frankfurt.

1999 – Institutul Literatur WERKstatt din Berlin îl invită pentru a citi în faţa publicului german (traducător Gerhardt Csejka).

Premiul Uniunii Armenilor din România – „pentru contribuţii deosebite aduse la sporirea prestigiului Comunităţii Armene din România”.

2000 – Publică volumul de teatru Republica pe eşafod la Editura Cartea Românească (Premiul Asociaţiei Scriitorilor din Bucureşti). Este decorat de preşedintele Emil Constantinescu cu Ordinul Naţional „Pentru merit”, în grad de Comandor. Figurează pentru prima oară într-un manual de Limba şi Literatura Română (clasa a X-a), manual apărut la Editura Univers sub conducerea lui Mircea Martin. La Editura Aula din Braşov apare sub semnătura Ruxandrei Ivăncescu monografia Ştefan Agopian. În Dicţionarul Esenţial al Scriitorilor Români (Editura Albatros), criticul Cornel Moraru îi dedică un articol.

2002 – Din mai este redactor-şef al suplimentului Ziua literară, care apare în fiecare luni împreună cu ziarul Ziua.

2003 – La Editura Polirom îi apare volumul de proză Fric (Premiul revistei Cuvîntul pentru cea mai bună carte de proză a anului).

În 1981, atunci cînd a apărut acest roman, dedicaţiile se făceau într-un singur sens, sens de cele mai multe ori nedorit de autor.

Atunci ar fi trebuit să scriu o parte din rîndurile de mai jos. O fac astăzi:

Cristinei, soţia mea,

care, timp de aproape zece ani, nu s-a descurajat văzînd că nu public nimic;

prietenilor mei

Iolanda Malamen, Valeriu Pantazi, Mihai Elin, Sorin Dumitrescu, Virgil Mazilescu, Rodica şi Mircea Ciobanu, Nichita Stănescu, primii care au ascultat lungi fragmente din această carte;

lui Mircea Ciobanu, primul editor al acestei cărţi;

criticilor Paul Georgescu, Ioan Holban şi Costin Tuchilă care, trecînd peste inerţiile şi mizeriile epocii, au scris primii, mai mult decît favorabil, despre carte;

şi, nu în ultimul rînd, lui Petru Creţia,

stăpînitor deplin al tainelor acestei cărţi.

Autorul

„Nu plîngeţi, că n-au murit, ci doarme”
 (o introducere)

Acum, cînd citiţi cuvintele acestea, cuvinte spuse de fapt pentru o femeie, dar potrivindu-se la fel de bine şi pentru mine, sînt mort. Mort şi îngropat şi uitat de multă vreme, de atunci, de cînd, într-o zi oarecare din vara anului 1848, Mamona cel Tînăr mă va omorî. Şi acum nu fac decît să stau cu pămîntul peste mine şi, putrezind încet şi veşnic, să mă gîndesc şi să vorbesc şi să ştiu că vorbele şi gîndurile mele sînt ale altuia, ale celui pe care, cu voia dumneavoastră, şi trebuind, nu-i aşa?, să-l numim în vreun fel, îl vom numi Autor. Aş putea să-l numesc şi altfel, dar, nefiind vreo cinste deosebită în vreun nume sau vreo diferenţă, îi voi spune aşa. Acesta pe care l-am numit, Autorul, şi-a închipuit viaţa mea, a avut cheful şi răbdarea să-şi închipuie cum ar putea fi o viaţă, a cuiva, şi, momindu-l, întinzîndu-i pe tavă faptele, l-am atras înspre mine, am reuşit să fac asta, eu, cel mort de mai bine de o sută de ani, l-am prins într-o capcană uriaşă şi tristă, fiindcă ce altceva poate fi viaţa mea decît o capcană, în care poţi să te simţi o vreme liber şi fericit şi mîndru de cotrobăiala pe care ai început-o.

O să rîdeţi, dar eu sînt de fapt Autorul, eu, Tache Vlădescu, născut în anul 1800 şi mort peste patruzeci şi opt de ani, ucis imediat după revoluţie de Mamona cel Tînăr. Şi acum nu fac decît să stau cu pămîntul peste mine, batjocoritor ca orice mort, şi, în timp ce oasele mele se albesc, să aştept să se albească atît de mult încît să-şi capete strălucirea firească şi gălbuie a celor morţi dintotdeauna. Şi, tot aşteptînd, să mă bucur că, într-o zi, un oarecare şi venit cine ştie de unde, din ce Galilee, un Autor, va încerca să facă din oasele mele descărnate un om viu şi vorbind şi tăcînd. El este deasupra mea, plutind prin ceţurile amintirilor mele ca vreo pasăre cercetătoare şi harnică. Nu ştie că sînt nepăsător şi că, dacă mă prefac altfel, nu este decît din cauza plictiselii ce mă cuprinde uneori. Aş putea să-i rîd în nas şi, părăsindu-l, să mă întorc în aşteptarea ce nu se va sfîrşi, în lenea şi plictisul acestei aşteptări pe care o petrec nepăsător şi fără vreun gînd anume. Nu o fac totuşi, chiar dacă această putere este în mîinile mele, iar slăbiciunea în mîinile lui. Fiindcă aşa cum eu sînt mort, iar el este viu, eu sînt personaj, iar el Autor, toate astea ar putea fi şi invers. Pot crede aşa, cu atît mai mult cu cît nu mă opreşte nimeni s-o fac. Iată:

M-am născut la începutul secolului şi, ca orice om care se naşte din nou, m-am bucurat de aceasta, dar nu atît de mult pe cît s-ar fi cuvenit. Fiindcă m-am născut într-o zodie nenorocită şi într-un secol ceva şi mai nenorocit.

Mă trag dintr-o familie nu prea veche, dar nici din acelea cum se văd astăzi. Primul din familia noastră despre care se ştie este Ştefan Vlădescu, vel-pivnicer sub Mihail Radu-vodă. Sînt şi alţii înainte, un şir necurmat, dar de acest vel-pivnicer este legată legenda întemeierii familiei noastre, care, ca orice legendă, îşi are cusururile şi frumuseţile ei. Dar şi mai important în această poveste este Mihail Radu-vodă, sau, cum i se mai spune, Mihnea al treilea vodă, care şi-a căpătat domnia în anul 1658, în martie 5, urmîndu-i lui Constantin Şerban Basarab-vodă, supranumit şi Cîrnul. Cum a luat domnia, nu ştiu, şi nici de ce, fiindcă, în afară de faptul că era grec şi cămătar, fiul unui anume Iane Surdul, Mihnea al treilea vodă mai avea o singură calitate: se pricepea la femei. Şi nici măcar nu se pricepea atît de bine încît să nu mai aibă timp şi de altele, de unirea cu Gheorghe Rakoczy, să zicem. Fiindcă a făcut-o şi pe asta, s-a unit cu Rakoczy, şi numai după ce s-a unit, acesta din urmă a fost bătut de turci şi înlocuit la repezeală cu Acaţiu Barcsai, şi boierii care se opuseseră unirii i-au putut rîde în nas lui vodă, enervîndu-l. Şi mult mai tare decît se rîde de obicei în asemenea ocazii, a rîs, ca un prost, vel-pivnicerul Ştefan Vlădescu, şi nu spre norocul lui, oricum. Şi-a adunat prietenii, le-a dat să bea şi să mănînce şi astfel a început cea mai lungă petrecere pe care au cunoscut-o vremurile acelea de după căderea lui Rakoczy. Petrecerea a ţinut o lună şi tradiţia familiei mele povesteşte că a fost pe măsura înfrîngerii lui vodă, oricum, pe măsura inversă a stării în care erau vremurile. În orice caz, nu a fost pe măsura vel-pivnicerului. Fiindcă vel-pivnicerul era pitic, poate nu chiar pitic, avea însă o statură tocmai potrivită pentru un gînd de acest fel, după ce te uitai o vreme la el, nu prea multă, desigur. Şi nici nu era un pitic de-adevăratelea, nu unul care să creadă el însuşi asta, era numai mic de statură, puţin spîn, nu prea totuşi, şi din statură şi din spîneală i s-a tras poate vorba că nu e vreun bărbat cine ştie ce, adică nu unul despre care să afle şi alţii. Era însurat, dar pe nevastă-sa, Ionica, o ţinea ascunsă de ochii lumii, gîndind despre ea că e stearpă, fiindcă, cu toate dovezile lui de gingăşie, ea nu răspunsese aşa cum răspunde orice femeie cît de cît. Nu răspunsese deloc. Aşa că o ţinea închisă şi ascunsă de ochii şi gura lumii şi încerca să-şi dovedească bărbăţia în toate celelalte feluri care mai rămăseseră pe lumea aceea, a anului 1658, şi, spre nenorocul lui, din toate acele feluri, alesese Petrecerea şi Complotul.

O ţinea închisă pe Ionica, nevastă-sa, dar, aşa cum se întîmplă pe lumea asta, în care nimic nu e perfect, chiar şi închisul unei femei s-a dovedit prea puţin aşa. Fiindcă atunci cînd te-ai hotărît să închizi o femeie într-o odaie şi s-o ţii mai multă vreme acolo, treaba ta de ce, în orice caz făcînd asta, nu-ţi mai rămîn pe lume prea multe de făcut, de fapt, nimic. Numai că vel-pivnicerul începuse să comploteze şi, ca şi cum complotul şi închisul n-ar fi fost de ajuns, s-a apucat şi de petrecut. A petrecut şi a complotat şi, în tot timpul acestor două întîmplări, a uitat de Ionica. Şi Ionica, văzînd ce se întîmplă şi cît de mult timp, după o vreme şi-a scos cerceii din urechi şi cele cîteva inele pe care le avea pe degete, a chemat paznicul şi, după ce i-a arătat mica grămadă de aur şi de pietre pe care o strînsese la un loc, a fost o femeie liberă. Nu pentru mult timp, dar destul. Destul ca să poată ajunge la Mihail Radu şi să-i poată spune cum şi ce. Şi cum nimeni nu e prost, nu atît de prost, Mihail, în răgazul ce mai rămăsese de ascultat, s-a îndrăgostit ca un nebun de ea, şi Ionica, după tot ce s-a întîmplat se şi întîmplase, acum era iar în camera ei bine păzită, şi-a dat seama că e şi ea îndrăgostită. Poate că şi era.

De-abia la sfîrşitul petrecerii sau poate nu chiar la sfîrşit, oricum spre sfîrşit, vel-pivnicerul-complotist şi-a adus aminte de soaţa închisă şi părăsită şi, din elanul beţiei şi al complotului, a hotărît că e tocmai momentul potrivit pentru a dovedi lumii că Petrecerea, Complotul şi Bărbăţia, toate astea trei şi împreună, au poposit în casa lui. Întîmplarea nu e nici măcar prea ciudată şi, mai multe luni, vel-pivnicerul a crezut că totul, oricum, o mare parte a acestui tot, care este lumea, s-a ordonat după mintea şi închipuirea lui. Oricine are dreptul să creadă asta o vreme. Vel-pivnicerul a crezut-o timp de vreo trei luni. Fiindcă, după acest răgaz fericit, Mihail Radu-vodă a organizat cea mai scurtă petrecere a acelor vremuri. A poftit treizeci de boieri să mănînce cu el şi, după ce i-a ospătat la repezeală, cînd încă ultimul dumicat îl mai aveau în gură, înaintea rîgîitului fericit de după înghiţitura finală, tocmai atunci, le-a tăiat capetele. Printre capetele căzute era şi cel al vel-pivnicerului Ştefan Vlădescu. Ce-o fi crezut, în timp ce capul ca o bilă greoaie i s-a rostogolit de pe butuc, în noaptea Tîrgoviştei, nu ştiu. Şi nici ce era în capul lui vodă privind trupul ghebos al vel-pivnicerului zbătîndu-se molatic la picioarele lui.

Toamna, în timpul răscoalei, Ionica a născut un băiat şi vodă l-a înzestrat cu o moşie mare pe lîngă Craiova, şi mai apoi, în timpul fugii în Ardeal, Ionica şi copilul erau cu el împreună. După otrăvirea lui Mihail Radu, Ionica şi-a luat copilul şi s-a întors în ţară. Ce şi-o fi spus, gîndindu-se la tot ce se întîmplase, nu ştiu.

Domnii, ca şi domniile, s-au dus unii după alţii, în învîrtirea lor nevrednică şi trebuincioasă, Gheorghe Ghica, Grigore Ghica-fiul, Radu Leon, Antonie din Popeşti, Grigore Ghica a doua oară, Şerban Cantacuzino şi, la urmă, Constantin Brîncoveanu. Fiul lui Mihail Radu, Gheorghe Vlădescu, avea atunci 29 de ani. Ştia cine este şi, profitînd de surghiunul vel-comisului Pătraşcu, îi luă locul. Numit fiind „magister agazorum” şi liniştit, în liniştea pe care ţi-o dă o asemenea întîmplare, din această linişte, scrise o carte numită Iubirea sinelui pusă împotriva Republicii lui Platon, şi, aşa cum se obişnuia, puse cartea sub numele lui vodă. Drept răsplată, primi pe una din nepoatele lui Brîncoveanu drept soaţă şi cu ea avu trei copii, dar numai unul a trăit, ultimul, Matei, născut în 1701.

Biv-vel-comisul Gheorghe Vlădescu a murit în anul 1716 sub Nicolae Mavrocordat, care i-a tăiat capul pentru trădare. Urmaşul lui, Matei, a fost primul dintre noi care a înţeles că este totuşi mai simplu să mori decît să trăieşti, aşa că tot timpul în care Oltenia a fost sub austrieci, douăzeci de ani, nu s-a ştiut de el. A dus poate o viaţă plăcută şi fără ambiţii, altfel n-ar fi scris cuvintele acestea pe una din cărţile pe care le-am moştenit de la el:

„Nu-i cu putinţă să trăieşti o viaţă plăcută fără a trăi cu înţelepciune, cumsecade şi cu dreptate, şi nu-i cu putinţă să trăieşti cu înţelepciune, cumsecade şi cu dreptate fără să duci o viaţă plăcută”.

Se pare că a dus chiar acest fel de viaţă, fiindcă, atunci cînd Grigore al II-lea Ghica a ridicat mînăstirea „Sfîntului marelui mucenic şi tămăduitoriu fără de argint Pandeleimon”, Matei Vlădescu s-a călugărit acolo sub numele de Ioan şi, nu după multă vreme, în timpul unui post prelungit, a murit. A murit în acelaşi an cu Grigore al II-lea Ghica, unul din prea scumpa doctorie „teriaca cerească”, celălalt de foame.

Matei Vlădescu a avut un băiat, Vasile, şi acesta este bunicul meu. Nu s-a deosebit prin nimic şi a murit de ciumă în vremea lui Constantin Mavrocordat, care domnea a şasea oară peste ţară. Singurul lui copil, Gavrilă, este tatăl meu şi s-a născut în primăvara anului 1763.

Fapte şi diluări

Tache de catifea este mort acum, şi cuvintele „nu plîngeţi, că n-au murit, ci doarme” sînt o minciună, dar o minciună pe care a spus-o altul şi altădată, eu numai m-am bucurat că ea există şi nu trebuie s-o inventez iar şi iar. Şi, fiind mort şi stînd acolo unde, după cum a spus Piticul odată, stăm netulburaţi şi veşnici, într-o sforţare netrebnică, părăsindu-şi contemplaţia, din golul unui viitor nesfîrşit, Tache de catifea, cel mort şi uitat, a devenit Personaj, iar eu, ambiţionînd chiar aceasta, am devenit Autor. M-a numit aşa, cu acest nume batjocoritor, ştiind mai bine decît mine că sforţarea de a aduna cîteva fapte la un loc, ambiţia aceasta, este fără vreun rost oarecare. Fiindcă nimic nu te îndreptăţeşte să spui despre ceva mai mult decît despre altceva. Şi totuşi încumetîndu-mă la aceasta, să cred că vorbitul poate fi mai important decît tăcerea, eu, cel numit în batjocură Autor, ca şi cum aş desena pe o oglindă, m-am apucat să înşir fapte şi întîmplări. Sau poate că, din oglindă, cineva ca un Dumnezeu nemilos ne desenează pe noi ambiţioşii. Nu ştiu. Şi nu ştiu cu adevărat nici cine este Personaj şi cine este Autor şi dacă tot ce urmează este adevărat sau inventat. Iată:

„Tache de catifea s-a născut în anul 1800, şi acest secol jalnic a fost descris atît de bine de un istoric: «Secolul XIX în Þările Române ar putea fi definit prin imaginea unui drum pe care, în sensuri diferite, circulă căruţe, într-o şerpuire paralelă şi domoală, numai că unele pline şi altele goale, numai că unele ruseşti sau austriece şi altele turceşti, cele pline plecînd, iar cele goale venind». S-a născut în anul 1800, şi zodiile nu au fost favorabile naşterii lui. Steaua Regulus nu s-a arătat în dimineaţa aceea pe cer, oricît a căutat-o acela care, bine plătit pentru asta, trebuia s-o vadă. Un soare palid şi fără putere a luminat într-un tîrziu lumea, marcîndu-i naşterea şi singurătatea”.

Ar putea fi un început, dar nu e acesta. Iată:

„Cînd începu războiul ruşilor cu turcii, în anul 1769, în noiemvrie, cel care îmi va fi tată avea 6 ani. Cînd se istovi, în 1774, avea 11.”

Fără să avem vreun drept anume, vom hotărî că acesta e începutul: