Barry Strauss

Mari comandanţi

Alexandru, Hannibal,
Cezar şi arta conducerii

Traducere de Paul Aneci

POLIROM
2012

© 2012 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3222-0

ISBN PDF: 978-973-46-3223-7

ISBN print: 978-973-46-3065-3

Coperta: Laurenţiu Midvichi

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Barry Strauss este profesor de istorie la Cornell University. A obţinut un doctorat la Yale University şi a primit premiul Clark pentru excelenţă didactică la Cornell. Expert în istorie militară antică şi autor a numeroase cărţi, printre care: Athens After the Peloponnesian War: Class, Faction, and Policy, 403-386 B.C. (1987); The Battle of Salamis: The Naval Encounter That Saved Greece – and Western Civilization (2004); The Trojan War: A New History (2006); The Spartacus War (2009).

Lui Donald Kagan, Walter LaFeber
şi în memoria lui Alvin Bernstein

1. Zece calităţi
ale comandanţilor de succes

Îţi dădeai seama imediat care este regele. În mijlocul bătăliei, în învălmăşeala aceea de soldaţi şi cai care se agitau, el ieşea totuşi în evidenţă. Era mic de stat, dar vînjos şi călărea un uriaş armăsar negru. În splendida lui armură strălucitoare, cu penele lungi şi albe prinse de o parte şi de alta a coifului, Alexandru cel Mare, regele Macedoniei, conducea al doilea val al cavaleriei de elită. Porniseră ca din arc la sunetul goarnelor şi la ordinul de atac, traversînd în galop apa deloc adîncă a rîului Granicus şi urcînd panta abruptă a celuilalt mal, sub privirile celor mai buni călăreţi ai Persiei. Îmbărbătaţi de victoria pe care o repurtaseră ţinînd piept primului val al atacului macedonean, perşii porniră la atac contra inamicului, slobozind strigăte de luptă.

Doi fraţi persani puseră ochii chiar pe Alexandru. Rhoesaces şi Sphithridates erau amîndoi de viţă nobilă; Sphithridates era chiar guvernatorul Ioniei, o provincie bogată pe coasta Mării Egee, pe teritoriul actual al Turciei. Cei doi fraţi atacară şi Sphithridates îşi înfipse sabia în coiful lui Alexandru, dar fără să îi atingă decît părul. Alexandru atacă la rîndul lui şi-i străpunse pieptul lui Sphithridates cu suliţa de lemn. Pe cînd Spithridates cădea secerat, fratele său îşi roti sabia către capul descoperit al lui Alexandru şi încercă să-l doboare cu o lovitură. Dar într-o clipită, înainte să îşi atingă ţinta, un ofiţer macedonean, Cleitus cel Negru, îi reteză braţul cu sabia, salvîndu-i viaţa lui Alexandru. E o zi de mai în nord-vestul Anatoliei (Turcia), în 334 î.Hr.

***

O sută optsprezece ani mai tîrziu, vacarmul bătăliei răsuna pe dealurile unduitoare din sudul Italiei, unde armatele Romei şi Cartaginei se încleştaseră într-o luptă pe viaţă şi pe moarte în apropiere de micul oraş Cannae. Pe măsură ce legiunile romane înaintau tot mai mult în marş, cartaginezii au scrîşnit din dinţi şi s-au retras, luîndu-şi răniţii cu ei. Oare aveau să cadă seceraţi de săbiile romanilor sau voiau să îşi atragă duşmanul într-o capcană?

Comandanţii ambelor tabere dădeau ordine de pe linia frontului. Consulul roman Paullus luă taurul de coarne, ordonîndu-le pedestraşilor lui să-l zdrobească pe inamic. Inamicul său cartaginez era chiar în faţa lui, nu departe, în centrul liniei infanteriei, ocupînd aceeaşi poziţie ca şi la începutul luptei, cu cîteva ore mai devreme. Hannibal al Cartaginei îşi comanda el însuşi trupele.

Hannibal era călare, purta o platoşă mică1 şi un coif cu pene şi ţinea în mînă un scut rotund. I se dusese vestea pentru chipul lui luminos şi cumplit2. Nu vedea bine decît cu un singur ochi; pe celălalt îl pierduse din cauza unei boli care îl măcinase în timpul unui marş lung şi greu, cu un an înainte.

Bătălia ajunsese în momentul decisiv. Încă puţin şi cartaginezii îşi puteau închide capcana, dar avea să le fie dificil să reziste puterii Romei. Ştiind acest lucru, Hannibal era în mijlocul soldaţilor, încurajîndu-i şi îmbărbătîndu-i şi chiar intrînd în luptă cu duşmanii romani. Dacă riscul pe care şi-l asuma nu îl făcea să îşi piardă viaţa, Hannibal avea să iasă triumfător. Era după-amiaza zilei de 2 august 216 î.Hr.

Peste încă 167 de ani, în primăvara anului 49 î.Hr., Roma era măcinată de război civil. Conflictul a izbucnit mai întîi în Italia, Hispania şi sudul Galiei. Apoi frontul central s-a deplasat către est. Luptele se duceau acum mai ales pe coasta Epirului (Albania de astăzi), poarta de acces pe mare către Adriatică şi Italia. Doi mari generali, Pompei şi Cezar, încercau să cîştige o poziţie cît mai bună pe uscat, în apropierea portului strategic Dyrrachium (astăzi Durrës, Albania). Fiecare dintre ei comanda o armată numeroasă, care îşi ridicase tabăra lîngă oraş.

Jucau un joc al aşteptării, întrerupt din cînd în cînd de lupte. Nici una dintre armate nu se lăsa mai prejos şi încerca să-şi lase inamicul să moară de foame, construind o serie de ziduri, şanţuri, forturi şi turnuri pe acest teren deluros. Deodată, la începutul lunii mai, locul plictiselii a fost luat de o confruntare sîngeroasă. Nişte soldaţi care dezertaseră din armata lui Cezar au dezvăluit duşmanului un punct slab din liniile acestuia. Pompei a folosit aceste informaţii, organizînd un atac-surpriză împotriva lui Cezar. Însă Cezar s-a repliat şi a lansat un contraatac chiar în aceeaşi zi. Totul a început bine, dar apoi soldaţii lui s-au trezit într-un labirint de ziduri şi tranşee abandonate. Cînd au fost iarăşi atacaţi, au intrat în panică.

Cezar era acolo, în mijlocul soldaţilor săi, un exemplu de curaj. Înalt şi vînjos, nu s-a pierdut cu firea. În jurul lui, soldaţii fugeau, retrăgîndu-se, ducînd încă în mîini steaguri de luptă – nişte prăjini lungi pe care erau prinse nişte discuri din metal, iar în vîrf aveau o mînă cioplită din lemn. Cezar a luat chiar el steagurile şi le-a ordonat soldaţilor să rămînă pe loc. De obicei vorbele sale erau foarte convingătoare şi ochii săi negri scăpărau de energie. Cu toate acestea, nici măcar un soldat nu i-a dat ascultare; unii şi-au plecat privirile în pămînt, ruşinaţi, iar alţii chiar au aruncat steagurile pe care le duceau. În cele din urmă, unul dintre aceştia, ţinînd steagul invers, a cutezat chiar să-l împungă pe Cezar cu prăjina. Gărzile de corp ale împăratului i-au retezat însă braţul în ultima clipă, salvîndu-i viaţa lui Cezar. Dacă nu ar fi fost ei, poate că războiul civil s-ar fi încheiat chiar în acel moment.

Trei generali, trei bătălii, dar acelaşi tipar: o viaţă riscată în vîrtejul luptei. Însă lupta nu era decît preţul de intrare. Aceştia nu erau doar comandanţi – erau oameni de stat şi soldaţi care cucereau un imperiu. Alexandru cel Mare, Hannibal şi Iuliu Cezar sînt cei trei mari comandanţi din istoria militară antică. Alexandru a stabilit acest tipar. Cu un secol mai tîrziu, Hannibal îl numea pe Alexandru cel mai mare general al tuturor timpurilor. Peste încă 150 de ani, Cezar a plîns, în tinereţe, cînd a văzut o statuie reprezentîndu-l pe Alexandru, lamentîndu-se că el, Cezar, încă nu cucerise nimic pînă atunci.

Fiecare dintre ei a fost un maestru în arta războiului. Ei au trebuit să privească mult mai departe de cîmpul de bătălie. Au trebuit să hotărască nu doar cum să lupte, ci şi împotriva cui să lupte şi de ce. Au trebuit să definească victoria şi să ştie cînd să pună capăt războiului. Au trebuit să-şi imagineze cum va arăta lumea după război şi să conceapă o nouă ordine mondială care să aducă cu sine stabilitate şi putere durabilă. Pe scurt, au fost nu doar comandanţi ai operaţiunilor militare, ci şi oameni de stat.

Şi totuşi, probabil că fiecare dintre ei ar vrea să fie ţinut minte ca erou pe cîmpul de luptă. Nu mai contează nenumăratele ore petrecute făcînd planuri în minte, discutarea lor la nesfîrşit cu ceilalţi generali, negocierile pentru constituirea unor alianţe cu care să cîştige războaiele, detaliile obositoare ale unor probleme precum asigurarea proviziilor de cereale sau urnirea carelor înţepenite în noroi. Cel mai bine se simţeau în toiul unei bătălii sîngeroase – primitivă, elementară.

În luptă, au fost nişte eroi. În calitate de comandanţi ai operaţiunilor de pe cîmpul de bătălie, conducători ai armatei în luptă şi în campanii, au fost fără egal. Ca strategi, au avut parte şi de victorii, dar şi de înfrîngeri. Planurile lor de război ţinteau foarte departe, însă doar Alexandru şi Cezar şi-au atins obiectivul. Ca oameni de stat, toţi trei au lăsat de dorit. Nici Alexandru, nici Cezar (şi cu atît mai puţin Hannibal) nu au rezolvat vreodată următoarea problemă: cum să instituie sau cum să menţină noua ordine mondială pe care a dorit-o fiecare dintre ei.

Alexandru (356-323 î.Hr.) a cucerit cel mai mare imperiu care existase pînă atunci – Persia. Dar a murit la scurt timp după ce a împlinit 33 de ani, după o revoltă umilitoare a soldaţilor săi şi fără să-şi asigure succesiunea ori să conceapă un plan de administrare a vastului său nou domeniu. Imperiul său a fost imediat cuprins de război civil şi de haos. După 50 de ani, se transformase în şase noi regate, toate guvernate de greci, dar nici unul nu era condus de familia lui Alexandru. Departe de a pune bazele unei dinastii, Alexandru a fost ultimul din spiţa sa care a ajuns pe tron.

Hannibal (247-183 î.Hr.) a preluat comanda unui imperiu colonial în Hispania, întemeiat de tatăl său şi extins de cumnatul său. Apoi Roma i-a pus la încercare controlul. Roma şi Cartagina erau duşmani aprigi; deja purtaseră un mare război pentru controlul asupra Siciliei, pe care îl cîştigase Roma. Acum, cu ajutorul guvernării din Cartagina, Hannibal a pornit un război menit să smulgă colţii Romei o dată pentru totdeauna. A reuşit în mod spectaculos să traverseze Alpii cu armata şi cu elefanţii săi şi a ajuns în Italia. Aici romanii au avut parte de cele mai cumplite înfrîngeri pe cîmpul de luptă, inclusiv una dintre cele mai categorice victorii din analele războiului, la Cannae (216 î.Hr.). Şi totuşi, a pierdut războiul. Ca şi Alexandru, a fost ultimul membru al familiei sale care a deţinut puterea politică în stat.

După cucerirea epocală a Galiei, Cezar (100-44 î.Hr.) a purtat un război civil împotriva bogăţiei şi armatei imense a republicii romane. Cezar a iniţiat un program legislativ menit să transforme republica într-o monarhie, dar politica îl plictisea. Era mai interesat de începerea unei noi campanii împotriva parţilor (un regat persan). Şi totuşi, înainte să poată pleca pe front, a fost ucis de un grup de senatori romani, lîngă statuia duşmanului său, de Idele lui Marte. Cezar a întemeiat însă o dinastie – de fapt, nu el, ci strănepotul său, Octavian (63 î.Hr. – 14 d.Hr.). În testamentul său, Cezar a menţionat că îl adoptă şi îl desemnează moştenitorul lui, dar Octavian a trebuit să mai lupte 15 ani lungi şi sîngeroşi pînă să fie acceptat şi de restul lumii romane. Octavian este mai bine cunoscut după numele pe care l-a ales mai tîrziu – Augustus, primul împărat roman.

Fiecare dintre cei trei generali a fost un geniu militar – şi şi-a asumat riscuri. Ei au înfruntat imperii: adversari care aveau armate mult mai numeroase decît ale lor; adversari care se bucurau de control strategic pe mare; şi adversari care aveau avantajul de „a juca pe teren propriu”. Şi totuşi, aceşti generali au riscat totul pentru victorie.

Toţi trei au măturat teritoriul inamic cu armatele pe care le conduceau: Cezar a traversat Rubiconul, Hannibal a traversat Alpii, iar Alexandru a traversat strîmtoarea Dardanele. Alexandru a pornit un lung război în Imperiul Persan (334-323 î.Hr.), Hannibal a început o confruntare cu Roma cunoscută astăzi drept al doilea război punic (218-201 î.Hr.), iar Cezar a aprins scînteia războiului civil (49-45 î.Hr.). Fiecare dintre aceşti bărbaţi a avut apoi parte şi de succese, şi de eşecuri, după care a cîştigat bătălie după bătălie. Şi totuşi, pînă la urmă, Hannibal a pierdut războiul, iar Alexandru şi Cezar au avut doar victorii iluzorii.

Am scris această carte pentru a explica de ce s-a întîmplat astfel. Povestea acestor trei comandanţi supremi este astăzi la fel de actuală ca şi acum două mii de ani. Din ea au de învăţat lideri din multe domenii, de la centrul de comandă pînă la sala de consiliu – lecţii şi avertismente.

Cele zece chei ale succesului

În 1889, cînd Theodore Ayrault Dodge i-a numit pe Alexandru, Hannibal şi Cezar „mari căpitani” – într-o carte intitulată chiar astfel –, cei mai mulţi dintre cititorii săi admirau ambiţiile imperiale. Astăzi, după sîngerosul secol XX, nu mai sîntem chiar atît de siguri de asta. Grandoarea acestor trei mari generali nu ne face să ne gîndim decît la înfiorătoarea lor capacitate de a provoca moartea. Sînt trei zei ai războiului, dar şi trei demoni. Îi admirăm pe aceşti oameni din acelaşi motiv pentru care ne temem de ei, deoarece în unele privinţe par să fie supraoameni. Numele lor înseamnă măreţie – dar şi ambiguitate. Au fost nişte oameni mari, dar nu şi oameni buni. Sau, mai degrabă, în ei binele era amestecat cu răul.

Avem deci cu atît mai multe motive să ne întrebăm ce îi ajută pe marii comandanţi să aibă succes – virtuţile sau viciile lor? Fiecare dintre ei a avut un stil propriu. Alexandru este descris în Cartea lui Daniel3 din Biblie ca un ţap puternic şi impetuos, cu un singur corn, însă eu prefer să îl asemăn cu un cal – dinamic, rapid, rezistent şi mai mult decît capabil să dea o lovitură devastatoare atunci cînd este nevoie. Hannibal semăna cu una dintre marile feline care sînt animale de pradă, leopardul – şiret, puternic, agil, sprinten, ascuns şi oportunist. Cezar ar putea fi asemănat cu un lup – rapid şi stăruitor, un vînător priceput şi sîngeros.

Însă principala cauză a succesului lor au constituit-o lucrurile pe care le aveau în comun. Au ştiut cum să joace jocul războiului şi chiar l-au îmbunătăţit. Să începem prin a descrie aceste calităţi, după care vom analiza jocul.

Unele dintre aceste calităţi sînt admirabile, altele nu. Unele sînt admirabile doar aplicate cu moderaţie. Însă cuceritorii nu prea dau dovadă de moderaţie – cu atît mai puţin Alexandru, Hannibal şi Cezar.

La baza succesului pe care l-au avut aceşti trei mari comandanţi în războaie stau zece calităţi. Primele nouă sînt ambiţia, judecata, calitatea de lider, îndrăzneala, agilitatea, infrastructura, strategia, teroarea şi crearea unei anumite imagini despre sine. A zecea este diferită, deoarece este mai degrabă ceva care i se întîmplă unui comandant, nu ceva ce are – providenţa.

1. Ambiţia

Grecii au exprimat-o cel mai bine. Cuvîntul grecesc pentru „ambiţie” este philotimia, care înseamnă literal „dorinţă de a fi stimat”. Termenul grecesc pentru „pornire lăuntrică” este horme, care duce cu gîndul la emoţii – gîndiţi-vă la cuvîntul hormon. Iar un al treilea termen grecesc, megalopsychia, nu are o traducere exactă, dar avem nevoie de el pentru a-i înţelege pe aceşti mari lideri. Înseamnă „măreţie sufletească”, referindu-se la un impuls nestăvilit de a realiza lucruri măreţe şi a fi răsplătit cu o preţuire supremă.

Să îl introducem în ecuaţie pe Alexandru, Hannibal sau Cezar.

Ei au fost membri a ceea ce Abraham Lincoln numea odată „tribul vulturului”4. Erau extraordinar de talentaţi şi aveau o încredere în sine fără margini. Oameni cu o ambiţie nemăsurată, aveau o dorinţă arzătoare de a se face remarcaţi. Nu îi putea satisface nimic altceva decît cucerirea unor noi lumi.

Ţelurile lor erau măreţe, dar în acelaşi timp egoiste şi nedrepte. Alexandru a răspîndit democraţia şi civilizaţia greacă, dar a atacat Persia pentru a cuceri un imperiu, nu pentru a îndrepta o nedreptate. Hannibal a vrut să-şi elibereze ţara din strînsoarea Romei, dar nu a fost de acord să negocieze pentru că îşi dorea să facă şi el cuceriri, ca Alexandru. Cezar a apărat interesele oamenilor de rînd, dar îşi dorea cu ardoare să fie cel mai important om din Roma şi nu a ezitat să răstoarne republica.

Marii comandanţi nu erau contabili care să-i încurajeze pe directorii executivi să nu-şi mai facă planuri atît de mari. Odată ce începeau cuceririle, nu se mai puteau opri, aşa cum leii nu se mai pot opri atunci cînd îşi vînează prada.

2. Judecata

O judecată sănătoasă, ghidată de educaţie, intuiţie şi experienţă, defineşte succesul în război al tuturor celor trei comandanţi. Cînd vine totuşi vorba de politică, Cezar intră într-o categorie aparte, urmat de Alexandru şi, la o diferenţă mare, de Hannibal.

Ei erau extraordinar de inteligenţi, dar la fiecare era vorba de ceva mai mult decît atît – o calitate cunoscută drept intuiţie strategică. Cînd se confrunta cu o situaţie nouă, fiecare dintre ei era capabil să se bazeze pe experienţă pentru a găsi soluţia potrivită. Ştiau să acţioneze fără să aibă la dispoziţie toate informaţiile necesare şi îşi păstrau stăpînirea de sine în situaţii tensionate, aveau o gîndire creativă, rapidă şi eficientă. Şi îi citeau pe ceilalţi ca pe o carte deschisă. Se pricepeau şi la război, dar şi la oameni.

Nu aveau nevoie de „training la locul de muncă”. Înainte de a traversa Hellespontul, Alpii sau Rubiconul, toţi cei trei conducători ai noştri ajunseseră deja experţi în arta războiului.

Alexandru şi Hannibal au învăţat de la faimoşii războinici ai căror fii erau – Filip al II-lea, regele atotbiruitor al Macedoniei, şi Hamilcar Barca, generalul cartaginez care a luptat contra Romei pînă i-a oprit înaintarea. Cezar provenea dintr-o familie aristocrată şi practica artele tradiţionale ale nobilimii romane – oratoria şi războiul. Pînă în momentul cînd a traversat Rubiconul, în 49 î.Hr., la vîrsta de 50 de ani, urmase cursurile celei mai mari şcoli de război: cucerise Galia (adică echivalentul celei mai mari părţi a Franţei moderne şi a Belgiei).

Deşi extrem de competenţi ca soldaţi, fiecare dintre cei trei comandanţi avea punctul său slab. Alexandru nu a dat atenţie flotelor militare, Hannibal a ignorat asediile, iar Cezar abia dacă avea habar de logistică. Acestea au reprezentat dezavantaje semnificative.

Înainte să devină un cuceritor, Cezar a fost politician şi era priceput în jocul puterii de la Roma. Înainte de a invada Persia, Alexandru ajunsese să înţeleagă cum funcţionează intrigile de curte şi loviturile pe la spate în Macedonia, însă aceasta era cu totul altceva decît guvernarea unui imperiu uriaş. Cînd a atacat Roma, Hannibal nu mai pusese piciorul în Cartagina de la vîrsta de 9 ani – cu aproape 20 de ani înainte; cît despre politica internă, abia dacă ştia cîteva noţiuni de bază. În cele din urmă, avea să plătească pentru această ignoranţă.

3. Calitatea de lider

Aveau un suflet de oţel. Marii comandanţi erau hotărîţi, convingători şi siguri pe sine. Aveau oameni cu care se consultau – şi ale căror păreri le respingeau adesea. Se simţeau în elementul lor cînd porunceau. Soldaţii îi ascultau – şi nu doar pentru că le erau inferiori: se supuneau deoarece comandantul lor le cîştigase respectul. Soldaţii învăţaseră să-şi încredinţeze viaţa în mîinile conducătorului lor.

Emanau demnitate prin toţi porii. Doar Alexandru a fost rege, însă Hannibal şi Cezar au fost nişte nobili adevăraţi. Dar toţi au avut acelaşi talent, mai ales Cezar, care era politician.

„Nu am susţinut cauza. L-am susţinut pe om – şi mi-a fost prieten.”5

Prin aceste vorbe simple, un locotenent al lui Cezar a rezumat unul dintre secretele succesului marilor comandanţi. Ei le cereau adepţilor lor să-i urmeze adresîndu-li-se nu doar în calitate de cuceritori sau de căpetenii, ci şi ca oameni. Deţineau acele calităţi personale speciale care îi inspirau pe alţii la un nivel emoţional profund. În afară de talentul oratoric – cu toate că şi acesta era important –, contau şi gesturile simple, dar elocvente. Hannibal acoperit numai cu o mantie soldăţească6, odihnindu-se pe pămîntul gol, alături de oamenii săi, ori Alexandru în deşert, refuzînd un coif plin cu apă atunci cînd soldaţii lui sufereau de sete, sau Cezar dormind în tinda unei colibe rechiziţionate pentru ca înăuntru să se poată odihni prietenul său bolnav, Oppius – aceste scene le insuflau armatelor mai multă încredere decît ar fi putut-o face o sută de discursuri.

Aceasta nu înseamnă că aceşti comandanţi se bazau pe ideea de prietenie pentru a-şi gestiona armatele – nici pe departe. Fiind actori talentaţi, puteau să înflăcăreze o armată ori să-i potolească avîntul. O dată Cezar a pus capăt unei revolte cu un singur cuvînt: „cetăţeni”. Adresîndu-li-se soldaţilor săi cu un termen civil, i-a readus cu picioarele pe pămînt – şi le-a reamintit cît de mult tînjeau să fie aprobaţi de conducătorul lor.

Ştiau cum nu se poate mai bine cum să împartă recompense şi pedepse. Pentru a stimula curajul, acordau onoruri şi bani. Îşi plăteau bine trupele – în caz contrar, se confruntau cu revolte. Erau generoşi şi voiau ca toată lumea să ştie acest lucru – îşi păstrau o parte relativ mică din pradă pentru ei, dar le-o împărţeau cu generozitate celor care le erau prieteni.

Cît despre cei mai buni soldaţi ai lor, precum macedonenii lui Alexandru sau africanii lui Hannibal, făceau tot posibilul ca numărul de morţi şi răniţi să fie cît mai mic. În acelaşi timp, îi asigurau pe toţi soldaţii că, dacă aveau să cadă în luptă, văduvelor şi orfanilor lor nu le vor lipsi cele necesare.

Îi învăţau să ştie şi de frică, pedepsind pe oricine le călca porunca, soldaţi şi ofiţeri deopotrivă. Bătăile, execuţiile şi chiar crucificările au constituit de asemenea instrumente folosite pentru a conduce.

4. Îndrăzneala

Onoarea era esenţa caracterului lor. Curajul era însuşi sîngele care le curgea prin vene. Însă virtutea războinicului pe care o întruchipează cel mai bine Alexandru, Hannibal şi Cezar deopotrivă este îndrăzneala.

Fiecare, în felul său, escalada Everestul. Cine şi-ar fi imaginat că regele micii Macedonii avea să cucerească vastul imperiu al Persiei? Sau că guvernatorul Galiei avea să dea peste cap Senatul roman şi armatele sale? Ori că acel comandant cartaginez din sudul Hispaniei avea să traverseze rîuri şi munţi şi să invadeze Italia? Dar ei au avut îndrăzneala să facă imposibilul.

„Pentru că iubea onoarea, iubea pericolul”7 – ceea ce spunea Plutarh despre Cezar în luptă este valabil şi în cazul lui Alexandru şi Hannibal. Au luptat cot la cot cu oştenii lor, iar pericolele nu au lipsit: în timpul invadării Imperiului Persan, Alexandru a fost rănit de şapte ori, dintre care cel puţin trei răni au fost grave, şi a suferit şi de o boală serioasă, de care s-a vindecat în cele din urmă. Această abordare era însă şi eficientă, deoarece un general care se expunea aceloraşi riscuri ca şi soldaţii săi îi cucerea pe aceştia.

Au dat dovadă de îndrăzneală în campaniile militare pe care le-au conceput. Deşi în majoritatea timpului cei mai mulţi generali se fereau să-şi asume riscuri, aceştia trei procedau exact invers. Întotdeauna au încercat să preia iniţiativa. Fiecare a încercat să distrugă centrul de greutate al inamicului înainte ca duşmanul să-l distrugă pe al său. La fel ca toţi liderii de succes, cei trei ştiau şi cînd să nu fie îndrăzneţi.

Alexandru, Hannibal şi Cezar şi-au asumat fiecare riscuri uriaşe în anumite momente, dar de obicei şi-au cîntărit bine şansele. Şi-au condus armatele în bătălie, dar rareori o făceau fără să se asigure. Şi totuşi, fiecare dintre ei a crezut în destinul său glorios şi în noroc, ceea ce i-a făcut să rişte şi uneori să dea greş. Dar, spre deosebire de majoritatea oamenilor, ei îşi reveneau uimitor de repede după un eşec.

5. Agilitatea

Erau soldaţi pînă în măduva oaselor. Sau aproape: se adaptau din mers la schimbările de pe cîmpul de luptă, însă chiar şi agilitatea lor avea limite. Iar în politică s-au confruntat cu provocări şi mai dificile decît pe cîmpul de luptă.

Cînd condiţiile de luptă se schimbau, ei se reorganizau. După ce excelase în războiul convenţional în Asia de Sud-Vest, Alexandru a trecut la contrainsurgenţă atunci cînd s-a confruntat cu lupte de gherilă în Asia Centrală. Hannibal a utilizat cu aceeaşi uşurinţă luptele deschise şi ambuscadele. Cezar se simţea în largul lui pe cîmpul de bătălie, dar s-a aruncat în lupte de stradă în Alexandria şi a reuşit să iasă victorios.

Pentru ei, cuvîntul de ordine era viteza, iar mobilitatea îi caracteriza. Colosala cavalerie grea a lui Alexandru, călăreţii uşori şi agili ai lui Hannibal şi infanteria lui Cezar care avansa fulgerător – acestea au fost cheile succesului. În mîinile lor, chiar şi elefanţii puteau fi făcuţi să se mişte graţios, ca atunci cînd elefanţii lui Hannibal au fost convinşi să urce pe nişte plute pentru a traversa Ronul.

Se deplasau fără să care după ei prea multe provizii. Soldaţii lor se hrăneau cu ceea ce găseau pe teritoriile unde ajungeau – cei ai lui Alexandru aveau o viaţă mai îmbelşugată decît soldaţii lui Hannibal sau cei ai lui Cezar, deoarece macedonenii acordau mai multă atenţie logisticii şi făceau eforturile necesare pentru a face rost de provizii.

Se pricepeau foarte bine să facă mai multe lucruri în acelaşi timp. Cezar dicta scrisori stînd pe cal, avînd de-a dreapta şi de-a stînga cîte un secretar călare, fiecare dintre ei notînd altă scrisoare. Aceşti comandanţi munceau continuu cu o forţă herculeană şi îşi gestionau timpul cu îndemînarea unui campion la box. Doar nevoia de somn şi de sex8, spunea Alexandru, îi mai amintea că e om.

Însă şi agilitatea are limitele sale. Alexandru aproape că a fost învins de flota persană. Hannibal a plătit scump pentru incapacitatea sa de a coordona asediile în Italia. Armata lui Cezar a suferit de foame în timpul asediului cetăţii Dyrrachium din cauză că strategia a fost prost concepută.

De asemenea, un războinic agil nu este neapărat şi un bun politician. Războiul înseamnă claritate; politica înseamnă frustrare. Alexandru a cucerit cu plăcere Imperiul Persan, dar şi-a pierdut repede interesul cînd a trebuit să-l administreze. Hannibal a descoperit că era mai uşor să îşi găsească aliaţi în Italia decît să şi-i supună. Lui Cezar cîmpul de luptă i se părea mai puţin dificil decît Forumul; el a fost doborît la pămînt nu de nişte armate senatoriale, ci de nişte pumnale în Camera Senatului.

6. Infrastructura

Pentru a cîştiga un război este nevoie de anumite lucruri concrete: arme şi platoşe, nave, alimente, bani, bani şi iar bani. Dacă ai suficienţi bani, pe restul le poţi cumpăra. Poţi să plăteşti şi soldaţi – chiar şi soldaţi disciplinaţi şi experimentaţi –, adică mercenari.

Singurul lucru care nu poate fi cumpărat cu bani este sinergia. Banul nu poate cumpăra o forţă armată combinată (infanterie uşoară şi grea, cavalerie, precum şi genişti), soldaţi instruiţi să lupte împreună ca un tot unitar – şi acţionînd la ordinele liderului lor. O astfel de armată trebuie să o creezi tu însuţi.

Iar cei trei generali ai noştri exact asta au făcut. Fiecare dintre ei a moştenit un instrument uluitor şi apoi l-au perfecţionat, transformîndu-l într-o armă mortală şi mai periculoasă.

Filip al II-lea a creat armata macedoneană şi Alexandru a încununat-o de glorie cînd a condus cavaleria către victorie în cea mai mare bătălie a lui Filip – cea de la Cheroneea. Apoi, după moartea lui Filip, Alexandru s-a aflat în fruntea armatei în anii săi de glorie din Asia. Hannibal a moştenit armata care clădise un nou imperiu cartaginez în Hispania pentru tatăl său, Hamilcar. Cezar a preluat legiunile romane şi le-a transformat. Călite în creuzetul războaielor galice, au devenit cea mai puternică armată din lumea romană.

7. Strategia

În sensul său iniţial din limba greacă, termenul strategie se referă la tot ceea ce face un general, de la tacticile aplicate în bătălii pînă la arta operaţiunilor militare (combinarea unor bătălii pentru a atinge un obiectiv mai complex) şi strategie (cum să cîştige un război). Iar la acestea adăugăm şi ceea ce astăzi numim grand strategy (mare strategie) – obiectivul politic mai amplu căruia îi serveşte un război. Marii comandanţi trebuie să fie experţi în toate aceste lucruri.

Alexandru, Hannibal şi Cezar au avut cu toţii o comprehensiune instinctivă a operaţiunilor militare. Cu toate acestea, măiestria lui Cezar în domeniul tacticii nu se compara nici cu a lui Alexandru, nici cu a lui Hannibal.

Hannibal era mai ales un expert în folosirea elementului surpriză. Marşul său peste Alpi l-au lăsat pe duşman mut de uimire. El a strîns laţul în jurul romanilor cu o mulţime de trucuri de care nu se mai pomenise pînă atunci, a reuşit să spargă porţile unui oraş puternic, a dezlănţuit o şarjă a cavaleriei dintr-un loc ascuns din spatele liniilor inamice şi şi-a retras armata într-o noapte chiar pe sub nasul romanilor.

Nici Alexandru, nici Cezar nu s-au ridicat la înălţimea lui Hannibal, însă au avut şi ei trucurile lor. Cînd persanii au blocat o trecătoare din munţi către centrul Persiei, Alexandru a reuşit să traverseze colinele şi i-a luat prin surprindere, atacîndu-i din spate. Cînd s-a confruntat cu Pompei într-o bătălie pe viaţă şi pe moarte, Cezar şi-a ascuns cele mai bune trupe pînă cînd cavaleria inamică a atacat – apoi şi-a scos la iveală soldaţii şi a frînt avîntul călăreţilor. Dar cînd a fost vorba de strategie de război, Alexandru şi Cezar au fost mai pricepuţi decît Hannibal. Au gîndit în perspectivă şi au dat dovadă de tenacitate. Ştiind că nu poate învinge Persia pe mare, Alexandru s-a mulţumit să cucerească porturile mediteraneene ale perşilor, amînînd pentru o vreme marea bătălie la care tînjea. Gîndindu-se în perspectivă la o confruntare cu Pompei, Cezar a trimis acasă, oamenilor de rînd din Italia, prada pe care o strînsese în Galia – de fapt, el le-a cumpărat astfel voturile. Hannibal era mai puţin meticulos. Lui îi plăcea să facă totul rapid şi să vrăjească, însă nu era deloc interesat să-i asuprească pe aliaţii Romei.

Dar, în ciuda succesului său, Hannibal nu gîndea pe termen lung. Victoriile sale de pe cîmpul de luptă au năucit Roma, însă nu au anihilat-o. Iar cînd duşmanul său a ripostat, Hannibal nu avea nici un plan de rezervă. Nu ştim cine era mai de condamnat, Hannibal sau cei aflaţi la conducere în ţara sa, dar ştim bine cine a rîs la urmă – Roma.

Toţi aceşti trei comandanţi au avut o mare strategie. Alexandru a vrut să cucerească Imperiul Persan, Hannibal – să frîngă pentru totdeauna puterea Romei, iar Cezar – să obţină supremaţia politică. Dar, pentru a atinge aceste ţeluri, trebuiau puse la punct foarte multe detalii.

8. Teroarea

Ei erau dispuşi să ucidă oameni nevinovaţi şi toată lumea ştia lucrul ăsta. Şi acesta a fost unul dintre secretele succesului lor.

Scenă dintr-un război civil: cînd un tînăr funcţionar public a încercat să îl împiedice pe Cezar să pătrundă în vistieria Romei, acesta din urmă a ridicat tonul şi l-a ameninţat că îl omoară dacă nu se dă la o parte. „Şi, tinere”, a spus el, „trebuie să ştii că mi-a fost mai greu să spun acest lucru decît mi-ar fi să-l fac”9. Atunci, funcţionarul a plecat înfricoşat.

Dar a-l ameninţa cu moartea pe un funcţionar nu era nimic pe lîngă a masacra populaţii întregi din cetăţi, aşa cum au făcut marii comandanţi. Cezar a prădat micul oraş grecesc Gomfoi drept pedeapsă pentru că l-a trădat. Alexandru a distrus marea metropolă greacă Teba doar ca să demonstreze ce le poate face rebelilor. Şi mai rău avea să fie mai tîrziu în Asia Centrală şi de Sud, unde macedonenii furioşi au masacrat oraş după oraş.

Cezar a făcut la fel în Galia, unde biograful Plutarh spune că a omorît un milion de oameni şi pe încă un milion i-a făcut sclavi10. Probabil că cifrele sînt exagerate – însă îndeajuns de aproape de adevăr pentru ca majoritatea italienilor să se predea imediat atunci cînd el a traversat Rubiconul. Apoi, în mod inteligent, Cezar a avut o reacţie surprinzătoare, iertîndu-i pe duşmanii săi, ceea ce i-a cîştigat aprecierea populaţiei, care a răsuflat uşurată.

Primul lucru pe care l-a făcut Hannibal cînd a ajuns în Italia, în 218, a fost să masacreze populaţia din Torino – doar un orăşel pe atunci – pentru a înfrînge rezistenţa din zonă. Cînd în sfîrşit a părăsit Italia, 15 ani mai tîrziu, în 203, Hannibal i-a ucis pe romanii care au refuzat să plece cu el – şi nu a ezitat să facă asta nici în incinta unui templu. Sau cel puţin aşa au afirmat romanii11.

9. Crearea unei anumite imagini despre sine

Oamenii cu ambiţii imperiale nu pornesc un război din cauza unor lucruri neînsemnate cum ar fi diferendele privind frontierele. Ei au nevoie de cauze măreţe şi de simboluri clare.

Toţi trei au fost nişte cameleoni. Nici unul nu a fost popular, dar toţi s-au prefăcut a fi populişti.

Alexandru a început ca răzbunător şi eliberator şi a sfîrşit ca semizeu. A promis să răzbune faptul că Persia invadase Grecia cu 150 de ani înainte, a proclamat eliberarea oraşelor greceşti pe care le-a cucerit şi le-a transformat în democraţii, cu sau fără voia lor. După ce a ajuns în Persia, a purtat anumite obiecte de îmbrăcăminte persane şi a insistat ca şi soldaţii lui să folosească salutul persan în prezenţa sa, ca semn de respect faţă de noii lui supuşi orientali. În acest timp, le-a poruncit aliaţilor săi greci să-l venereze ca pe fiul lui Zeus.

Şi Hannibal a proclamat răzbunarea şi eliberarea şi a mers pe drumul lui spre zei. A promis Cartaginei că va răzbuna înfrîngerea pe care o suferise mai demult din partea Romei; romanilor le-a promis că îi va elibera de sub jugul Romei. A pretins că beneficiază de protecţia zeului cartaginez Melqart – sau Herakles. Şi i-a încurajat pe adepţii săi celţi să-l considere un erou din miturile lor.

Cezar s-a străduit foarte mult să arate că era mai mult decît un simplu guvernator de provincie care se revolta împotriva cîrmuirii legitime de la Roma. A afirmat că luptă pentru drepturile poporului roman şi pentru a dobîndi prestigiu – acesta din urmă fiind un principiu foarte preţuit de romani. De asemenea, Cezar a trasat o linie de demarcaţie foarte clară între sine şi generalii dinaintea lui care mărşăluiseră împotriva Romei. Ei îşi pecetluiseră războaiele prin regimuri ale terorii, pe cînd politica lui era îndurarea.

Cît îi priveşte pe zei, familia lui Cezar avea strămoşi care descindeau chiar din Venus.

Cezar a primit onoruri divine din partea Senatului încă din timpul vieţii, iar după moarte a fost deificat. Însă Cezar a mai dobîndit ceva ce valora şi mai mult – celebritatea. Commentarii de Bello Gallico l-au transformat într-un simbol al măiestriei militare. Doi ani mai tîrziu, cînd a traversat Rubiconul, prestigiul lui Cezar i-a mărit forţa.

10. Providenţa

Napoleon a vrut generali care să nu fie doar buni, ci şi norocoşi. În repetate rînduri, el ar fi fost mulţumit de Alexandru, Hannibal şi Cezar. Însă numai providenţa, nu doar norocul poate explica îndrumarea şi protecţia necesare pentru a ajunge pe culmile atinse de ei. Dacă cei nouă factori anteriori au fost necesari, providenţa a fost esenţială.

Providenţa a îndrumat paşii tinerilor născuţi să fie cuceritori, precum Alexandru şi Hannibal, dar şi paşii unui politician între două vîrste care a plecat la război şi s-a dovedit a fi cel mai mare general dintre toţi – Cezar. Doar providenţa îi poate împinge în prăpastie pe duşmanii cuiva. De exemplu, fără să trebuiască să mişte nici măcar un deget, Alexandru a văzut cum, pe neaşteptate, cel mai mare duşman al său moare.

Romanii i-au făcut jocul lui Hannibal cînd şi-au trimis cea mai mare armată împotriva lui. El aştepta la Cannae. Aici, Hannibal a obţinut una dintre cele mai mari victorii pe cîmpul de luptă din istoria lumii, dar după bătălia de la Cannae nu a mărşăluit spre Roma – iar din cauza aceasta a pierdut războiul.

Vorba aceea, omul îşi face planuri, Dumnezeu rîde.

Cele cinci etape ale războiului

Un mare conducător cunoaşte ritmul războiului. Acest lucru este esenţial deoarece în război, ca în mai toate celelalte domenii, coordonarea este totul. Succesul nu depinde doar de cele zece calităţi despre care tocmai am discutat; trebuie şi să ştii cînd să le foloseşti. Acest lucru este valabil mai ales în ceea ce priveşte tipul de război la care se gîndeau Alexandru, Hannibal şi Cezar.

Toate cele trei războaie ale lor au avut un tipar asemănător. Fiecare a început cu o combinaţie de atac şi apărare, respectînd regula fundamentală de luptă: de fiecare dată cînd tragi un pumn, te descoperi, creîndu-i adversarului ocazia de a ataca, aşa că trebuie să te protejezi. Ca atare, generalii noştri au invadat ţara duşmanului anticipînd în acelaşi timp un contraatac al acestuia. Fiecare a avut probleme la început, pentru că în război lucrurile nu merg niciodată conform planului, dar după aceea s-au regrupat rapid. Apoi a urmat o mare victorie într-o luptă înverşunată care a zdrobit capacitatea ofensivă a inamicului. După aceea fiecare dintre cei trei comandanţi a încercat să termine treaba lăsîndu-şi inamicul fără bani şi fără soldaţi – doi dintre ei chiar au reuşit. Ultimul pas a fost să culeagă fructele victoriei printr-un acord de pace pentru lumea postbelică, dar nici unul dintre căpitani nu a reuşit să facă asta.

Cele trei războaie au avut un tipar similar – însă, la urma urmei, acest lucru este valabil pentru toate războaiele. În ciuda numeroaselor schimbări ale tehnologiei, încă din cele mai vechi timpuri, principiile războiului s-au schimbat la fel de puţin ca şi natura umană.

Fiecare dintre aceste războaie a avut cinci faze. Eu le numesc cele cinci etape ale războiului: 1) atacul; 2) rezistenţa; 3) ciocnirea; 4) strîngerea laţului; 5) momentul cînd trebuie să te opreşti.

În faza de atac, decizia de a porni un război duce la izbucnirea unor lupte ghidate de un plan. Planul de război este crucial – vorba aceea, dacă nu îţi planifici paşii, planul este că o să dai greş. Dar fiecare plan se loveşte de obstacole – să le numim rezistenţă. În această etapă, atacatorul trebuie să depăşească obstacolele dacă nu vrea să eşueze. Generalii noştri au reuşit şi şi-au forţat oponenţii să se implice într-o ciocnire – bătălia sau bătăliile în urma căreia (cărora) armata invadatoare a cîştigat supremaţia. Însă nu este suficient să cîştigi o bătălie. Un general de succes trebuie să-şi îngenuncheze duşmanul prin orice mijloace – urmărire, asediu, blocadă, contrainsurgenţă sau alte tactici. Trebuie să dispună de resurse politice şi financiare, precum şi militare. Trebuie să fie pregătit pentru critici în ţara sa şi insurgenţe în ţara cucerită. Strîngerea laţului este etapa cea mai complexă şi mai dificilă dintre toate. În sfîrşit, un soldat-om-de-stat are avantajul de a şti cînd să se oprească. El încetează luptele într-un moment şi un mod care nu doar pun capăt ostilităţilor, ci aşază şi temelia lumii postbelice.

Majoritatea oamenilor cred probabil că războiul este un proces format din trei etape: atac, luptă şi victorie sau înfrîngere. Însă acest model este greşit, deoarece simplifică şi distorsionează natura războiului. Nu putem înţelege războiul fără să ţinem cont de imprevizibilitatea şi de natura lui fundamental politică.

Marii comandanţi ştiau acest lucru. Ei nu doar au plănuit să cîştige, ci au anticipat eşecul şi au ştiut cum să îşi revină după aceea. Au pus cîmpul de luptă în context. Au ştiut că poţi să cîştigi o bătălie, dar să pierzi războiul. De asemenea, au înţeles că o victorie militară nu echivalează cu succesul pe plan politic.

Războiul este imprevizibil. În Antichitate mulţi soldaţi venerau zeul Norocului, şi nu fără motiv. Comandanţii lor întocmeau planuri detaliate, dar nici un om care face planuri nu cunoaşte fiecare colină şi nu ştie ce se află în spatele ei; nici un meteorolog nu poate să controleze vremea ori să prezică ce ne-a pregătit providenţa. Şi mai e şi duşmanul. În război nu lupţi de unul singur; războiul este un meci cu o ţintă mobilă. Inamicul se deplasează în moduri neprevăzute şi îţi dă peste cap chiar şi cel mai bine gîndite planuri.

De exemplu, persanii au dezlănţuit un contraatac pe mare împotriva bazei lui Alexandru din Grecia, iar romanii au lansat un atac contra bastionului lui Hannibal din Hispania. Atît Alexandru, cît şi Hannibal au reacţionat greşit, dar Alexandru a avut noroc. Hannibal a primit o lovitură grea. Poate că Pompei ar fi atacat baza lui Cezar din Italia pornind din Hispania, însă Cezar i-a luat-o înainte, invadînd el Hispania.

În război, politica reprezintă o constrîngere în două moduri. Nici un general nu poate întreprinde acţiuni militare decît dacă se poate baza pe soldaţii săi în luptă, dar şi pe susţinătorii săi în ţară. Nici o victorie militară nu poate da roade decît dacă îl forţează pe inamic să facă aşa cum vrei tu. E inutil să cîştigi o bătălie dacă duşmanul poate lupta mai departe, pînă obţine victoria. Negocierile de pace se pot dovedi a fi înşelătoare, şi mulţi generali au cîştigat războiul, dar au pierdut pacea. De exemplu, generalul Lisandru (m. 395 î.Hr.) a condus Sparta către victorie împotriva Atenei în războiul peloponesiac (431-404 î.Hr.), dar politicile sale de după război au fost atît de dure, încît aliaţii lui s-au întors împotriva sa şi Sparta l-a înlăturat din funcţie, Atena avînd astfel ocazia de a se ridica din nou ca ameninţare militară. În timpurile moderne, armata franceză i-a înfrînt pe rebeli din punct de vedere militar în războiul algerian (1954-1962), dar cu costuri atît de mari, încît guvernul francez, cu sprijinul populaţiei, a hotărît să renunţe. Algeria, după ce fusese colonie franceză mai bine de un secol, a devenit stat independent.

Atunci cînd examinăm îndeaproape natura războiului – imprevizibilitatea şi natura lui politică –, înţelegem de ce este atît de util acest model cu cinci etape. Modelul bazat pe cinci etape se potriveşte nu doar războaielor purtate de Alexandru, Hannibal şi Cezar, ci este valabil pentru orice război în general, inclusiv pentru unele mai recente, precum cele din Irak şi Afghanistan. El descrie cel mai bine războiul convenţional, dar se potriveşte şi luptelor de gherilă şi războaielor de uzură, în care ciocnirea nu constă într-o bătălie propriu-zisă, chiar dacă este totuşi o luptă, indiferent cît de îndelungată sau de amorfă.

Deşi Alexandru, Hannibal şi Cezar sînt cunoscuţi ca maeştri ai războiului convenţional, ei oferă lecţii care pot fi aplicate şi războaielor neconvenţionale, de la reorganizarea de către Alexandru a armatei sale, transformînd-o într-o forţă suficient de flexibilă pentru a-i înfrînge pe nomazii şi luptătorii din munţii Afghanistanului, pînă la şiretenia lui Hannibal în zona deluroasă a Italiei, luptele de stradă purtate de Cezar în Alexandria şi iniţiativele conflictuale pe care toţi cei trei generali le-au aplicat asupra populaţiilor inamice.

Măreţia nu mai este ce era odată

Noi, istoricii, trebuie să fim obiectivi, dar cele trei personaje care fac obiectul acestei cărţi au îngreunat această sarcină. Ei incită pasiuni, de la dragoste la ură, adesea cîte puţin din fiecare. Poate că lumea încă iubeşte eroii. Oricum, biografii sigur îi iubesc. Se confruntă cu riscul de a se îndrăgosti de cei care constituie subiectul cărţilor lor, iar aceştia – mai ales Alexandru şi Cezar – au avut mulţi biografi. Însă eroii din Antichitate servesc diferitor interese în timpurile moderne.

De exemplu, Alexandru. El a fost un cuceritor, dar a rămas în istorie ca un personaj emblematic. Pentru liberali, a fost un vizionar; pentru conservatori, a fost un apărător al civilizaţiei occidentale; iar pentru mai multe tradiţii religioase, a fost aproape un sfînt. Conform tradiţiei evreieşti, Alexandru a vizitat Templul din Ierusalim şi a arătat respect. De atunci, „Alexandru” a devenit un prenume evreiesc des întîlnit – cum a rămas şi astăzi, chiar şi în rîndul evreilor practicanţi. Creştinii cred că Alexandru pregătea calea Domnului aducînd civilizaţia grecească în Orient şi punînd bazele unificării umanităţii. Pentru că era „fiul unui zeu”, pentru că afirma că îi eliberează pe oameni şi pentru că a murit de tînăr, unora li se pare că Alexandru îl prefigurează pe Hristos. Şi islamul îl aminteşte pe Alexandru, poate chiar în cel mai sfînt dintre textele sale: mulţi specialişti cred că Dhul-Qarnain, un personaj menţionat în Coran şi considerat de mulţi oameni profet, se referă de fapt la Alexandru.

Dar nu trebuie să fii o persoană religioasă ca să îl venerezi pe Alexandru. Toţi naţionaliştii, din Grecia pînă în India, şi-l revendică. Activiştii pentru drepturile homosexualilor îl consideră un prototip al lor pentru că iubea deopotrivă bărbaţii şi femeile. Cu toate acestea, o cercetătoare mi-a spus că îl vede pe Alexandru ca pe un personaj de poveste ce reprezintă lupta dintre aventură şi responsabilitate. Unii spun că a fost un măcelar şi o brută. Totuşi, majoritatea istoricilor îl ridică în slăvi.

Cezar nu seamănă nici pe departe cu un sfînt, însă chiar şi aşa îi dă bătăi de cap oricărui cercetător. Cezar îşi apără singur prestigiul, deoarece strălucitele sale cărţi Commentarii de Bello Gallico şi Commentarii de Bello civili domină mărturiile istorice ale Antichităţii. În vremurile mai moderne, Cezar are cel mai bun avocat dintre toţi – pe Shakespeare, care l-a înzestrat cu o demnitate tragică. Totuşi, faptele lui vorbesc de la sine şi nu întotdeauna sînt de admirat. A invadat Galia fără nici un motiv justificat şi aici a vărsat rîuri de sînge. Apoi a declanşat un război civil la Roma, nu pentru a apăra vreun principiu, ci pentru a-şi urmări propriul interes. A ajuns un dictator care a distrus libertatea republicii romane. Chiar şi astăzi cezarism înseamnă dictatură militară sau imperială şi absolutism politic.

În cazul lui Hannibal ne confruntăm cu o problemă total diferită. Pentru că nu a reuşit să înfrîngă Roma, el ar putea părea mai degrabă un perdant, nu un campion, aşa cum a fost în realitate. Hannibal este admirat de perdanţi, ceea ce uneori conduce la nişte asocieri foarte ciudate. În copilărie, Sigmund Freud l-a idolatrizat pe Hannibal, considerîndu-l „semitul” care a cucerit Roma la fel cum Freud s-a opus antisemitismului în Viena catolică. Afro-americanii l-au considerat mereu pe Hannibal un erou de culoare. Probabil că nu a avut pielea închisă la culoare, spre deosebire de mii dintre soldaţii din armata sa.

Cu toate acestea, atracţia pe care o exercită Hannibal asupra perdanţilor are un fundament solid. După ce s-a opus unui imperiu arogant şi l-a zguduit din temelii, a pierdut totul. Dar şi-a păstrat demnitatea. Învins, Hannibal s-a reinventat ca administrator, a reînceput lupta împotriva Romei în Est şi a refuzat să se lase umilit de duşman printr-un marş triumfător. A murit învins, dar dîrz.

Marii generali trebuie să fie pregătiţi să moară de tineri, şi mulţi cuceritori de-a lungul istoriei au avut această soartă. De asemenea, trebuie să accepte posibilitatea mereu prezentă a eşecului. O cucerire nu e lucru uşor. Succesul depinde de o combinaţie de măreţie militară şi abilitate politică absolută. Foarte puţini oameni excelează la ambele capitole.

Astăzi generalii noştri nu încearcă să exceleze la amîndouă, ceea ce este un lucru bun. Ei se înclină în faţa autorităţii civile. Nu ei hotărăsc dacă să plece la război sau nu, ci doar cum să poarte un război, şi chiar şi la acest capitol trebuie să cedeze în faţa politicienilor. Ei nu decid strategia politică, ci doar pe cea militară. E bine ca puterea politică şi cea militară să nu se afle în mîinile unui singur om.

Ei nu dorm noaptea din cauză că omoară oameni. Nu duc războaie de agresiune, ci doar defensive. Desigur, uneori apărarea necesită atacarea altui stat care complotează împotriva noastră sau îşi asupreşte populaţia ori ocupă teritorii care ne aparţin de drept, însă toate acestea sînt cu totul altceva decît o declaraţie conform căreia teritoriul altui stat este „cucerit cu suliţa”12, cum a făcut Alexandru.

Marilor comandanţi ai lumii antice le lipsea modestia pe care trebuie să o aibă marii oameni de stat. Au fost oameni extraordinari, dar nu şi binefăcători ai rasei umane; au ajuns mai mult să distrugă decît să realizeze. În multe sensuri, exemplele pe care le oferă trebuie să fie preţuite mai mult pentru că au încălcat regulile. Însă tot putem învăţa ceva de la ei.

Nici un om nu a întrecut vreodată realizarea lui Alexandru de a cuceri un imperiu atît de întins într-un timp atît de scurt şi la o vîrstă atît de tînără13. Nici un strateg nu a reuşit vreodată o invazie mai îndrăzneaţă decît expediţia lui Hannibal în Italia, pornind din Hispania, traversînd Pirineii, Ronul şi Alpii. Nici un comandant nu a cîştigat vreodată o victorie tactică mai desăvîrşită decît Hannibal la Cannae. Nici un general nu a aruncat vreodată zarurile cu mai multă îndrăzneală decît Cezar atunci cînd a traversat Marea Adriatică în pragul iernii fără nave de război sau provizii – şi a cîştigat războiul.

Nimeni nu a înţeles vreodată mai bine decît aceşti trei comandanţi faptul că războiul înseamnă politică. Nici un cuceritor nu a îndrăznit vreodată să îi coopteze pe cei cuceriţi de el într-un mod atît de strălucit cum a făcut Alexandru cînd s-a declarat rege al Asiei – şi chiar a jucat acest rol. Nici un invadator nu şi-a cîştigat atît de uşor adepţi dintre cei pe care îi invadase precum Hannibal cînd a pătruns în Italia strigînd „Italia pentru italieni”. Nici un soldat-om-de-stat nu a combinat vreodată răsplata – iertarea – cu pedeapsa – forţa militară – cu atîta dexteritate precum Cezar.

Iar apoi, în momentul triumfului, nimeni nu a uitat vreodată regula conform căreia războiul înseamnă politică la fel de total – sau dezastruos – ca ei. Îmbătaţi de victorie şi de succes, fiecare dintre ei a făcut singurul lucru pe care nici un general de succes nu poate îndrăzni să-l facă vreodată: a cedat în faţa propriei vanităţi. Nici generalii din timpurile moderne nu sînt imuni la orgoliul excesiv. Dar, în democraţii, cel puţin, legile îl împiedică pe orice individ să facă prea mult rău. Istoria ne avertizează.

Note

1. Zece calităţi ale comandanţilor de succes

1.   Platoşa: detaliile armurii lui Hannibal se bazează pe o reconstituire verosimilă.

2.   Chipul lui luminos şi cumplit: Titus Livius, De la fondarea Romei 21.4.

3.   Daniel 8.1-8, 15-22, 11.2-4.

4.   „Tribul vulturului”: Abraham Lincoln, „Address to the Young Men’s Lyceum of Springfield, Illinois, January 27, 1838”, în Speeches and Writings 1832-1858, New York: Library of America, 1989, p. 34.

5.   „Nu am susţinut cauza. L-am susţinut pe om – şi mi-a fost prieten”: parafrază după Caius Matius în scrisoarea sa către Cicero din 44 î.Hr.: neque enim Caesarem in dissensione civili sum secutus sed amicum, Cicero, Scrisori către prieteni 11.28.2.

6.   Imaginea lui Hannibal în mantia lui soldăţească: Titus Livius, De la fondarea Romei 21.4.

7.   „Pentru că iubea onoarea, iubea pericolul”: Plutarh, Viaţa lui Cezar 17.2.

8.   Doar nevoia de somn şi de sex: Plutarh, Viaţa lui Alexandru 22.6.

9.   „Şi, tinere”, a spus el: Plutarh, Viaţa lui Cezar 35.11.

10.   A omorît un milion de oameni: Plutarh, Viaţa lui Cezar 15.5.

11.   Sau cel puţin aşa au afirmat romanii: Titus Livius, De la fondarea Romei 31.20.6.

12.   Teritoriul „cucerit cu suliţa”: Diodorus Siculus 17.17.2.

13.   Nici un om nu a întrecut vreodată realizarea lui Alexandru: Genghis Han a cucerit un imperiu mult mai mare, dar i-au trebuit 20 de ani ca să facă asta, iar el a trăit pînă la 65 de ani.