© 2019 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-7710-8

ISBN PDF: 978-973-46-7711-5

ISBN print: 978-973-46-7723-8

Coperta: Carmen Parii

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ADRIAN G. ROMILA (n. 29.09.1974, Piatra-Neamţ) a absolvit Facultatea de Litere a Universităţii „Al.I. Cuza” din Iaşi şi un doctorat în antropologie şi folclor. A publicat: Imaginea Raiului în cultura populară. Eseu de antropologie (2009, Premiul pentru Debut al Uniunii Scriitorilor din România); De-a dragostea şi drumul. Staţii de lectură (eseuri, 2010); În drum spre sud. Roman de aventură (2012, Premiul pentru Proză al USR, nominalizat la Premiul Naţional de Proză al Ziarului de Iaşi, un fragment din roman a fost selectat în Anthology of Contemporary Prose from Iaşi, FILIT, 2013); Radio în zăpadă (povestiri, 2014); Piraţi şi corăbii. Incursiune într-un posibil imaginar al mării (eseu, 2015); Mici schimbări în viaţă (povestiri, 2016); Zeppelin (roman, 2017, premiat de USR sub titulatura „Scriitorul lunii septembrie” şi nominalizat la „Scriitorul anului 2017”). A contribuit cu texte în antologiile Editurii Polirom: Cartea copilăriilor (2016), Scriitori la poliţie (2016) şi Cum citesc bărbaţii cărţile femeilor (2017). Publică frecvent eseuri, povestiri şi cronici literare în reviste „pe hîrtie” şi pe internet. Este redactor la trimestrialul cultural Conta, editat la Piatra-Neamţ.

În prezent cugetătorul nu-şi opreşte a sa minte,

Ci-ntr-o clipă gându-l duce mii de veacuri înainte;

Soarele, ce azi e mândru, el îl vede trist şi roş

Cum se-nchide ca o rană printre nori întunecoşi,

Cum planeţii toţi îngheaţă şi s-azvârl rebeli în spaţ

Ei, din frânele luminii şi ai soarelui scăpaţi;

Iar catapeteasma lumii în adânc s-au înnegrit,

Ca şi frunzele de toamnă toate stelele-au pierit…

Mihai Eminescu, Scrisoarea I

α

De-acolo, din fereastra triunghiulară tăiată-n turnul cel mai înalt al bolţii, Marele Ochi n-a clipit nici măcar o dată în zilele cât a durat măcelul. Încă din 2 aprilie genele sale cu pleoape gigantice au lăsat discul pupilei să privească, să judece şi să pedepsească. Centrul ei albastru îşi împrăştia irizările pretutindeni, în pliurile universului, dar circumferinţa translucidă nu i se vedea nicăieri. Din mânecile largi, sumese gospodăreşte ca pentru treabă lungă, dreapta atotputernică nu s-a mişcat decât ca să adeverească necruţător, pe mai departe, istoria. Unii ar fi zis că-i o nouă poveste, alţii, că-i aceeaşi. Umezit cu limba, degetul a întors pagina cronografului tocmai de la fila îndoită a zilelor altui aprilie, întunecatul 13, anno Domini 1204, când cruciaţii trecuseră prin ascuţişul spadelor latine oraşul mândru al ereticilor greci. Nici atunci nu clipise Marele Ochi, cum n-a făcut-o nici acum. Doar a deschis grijuliu fila, s-a uitat printr-o lacrimă-n jos şi a lăsat hârtia să fâlfâie puţin deasupra scenei cât o hartă de jucărie aşternută în camera copiilor direct pe covor. Cu slove roşii, purtate-n arabescuri de iscusiţii îngeri caligrafi, pe ea stătea scris:

Azi, 29 ale lui mai, leat 1453. Şi de va cădea cineva den cuvintele cărţii prorociei aceştiia, să ia Dumnezău partea lui den cartea vieţii şi den cetatea cea sfântă şi den ceale ce sunt scrise în cartea aceasta. Zice Cela ce mărturiseşte aceasta: „Aşa veni-voiu curând“.

Din cronograful cu scoarţe negre, Păianjenul-Cu-Cap-De-Mort a fost slobozit apoi, să-şi ţeasă pânza în palatul ultimilor Cezari, iar Bufniţa-Înţelepciunii-Celei-Tainice şi-a început cântarea în turnurile lui Afrasiab.

Dinspre fortăreaţa Rumeli Hisar, ridicată anume pe malul celălalt al mării, se putea vedea de sus cum viermuiala mulţimilor se întinsese ca un uriaş furnicar neadormit. Cuprinsese ţărmurile, dealurile, rândurile de ziduri şi casele risipite înăuntrul şi-n afara celor două centuri de piatră înfipte adânc de împăraţii Constantin şi Teodosiu împrejurul vestitului oraş. Cum promisele galease şi galioane genoveze ori veneţiene nu se zăreau nicăieri, numai puzderia de caice şi galere turceşti de toate mărimile îşi împletiseră parâmele, velele şi vâslele departe în larg. Erau ţinute în loc de lanţul scufundat în valurile Cornului de Aur pentru a opri intrarea oricăror corăbii duşmane în portul dinspre Galata. Cai drapaţi cu harnaşamente scumpe, catapulte şfichiuitoare, chioşcuri semeţe de asalt, steaguri de toate culorile, trompete de alamă, lănci, suliţe, soldaţi în zale şi coifuri se amestecau de-a valma, pe ziduri, pe străzi, în pieţe, în arene, în curţi, câmpii, livezi şi grădini. Bubuitul tunurilor nemaivăzute ale preaputernicului Mehmet azvârleau dinspre Poarta Romanus uriaşe bile de foc, care sfărâmau pereţii ca nişte meteoriţi aprinşi, căzuţi din cer. Săgeţile cădeau în ploi ucigaşe, iar săbiile încovoiate ale başbuzucilor şi ienicerilor tăiau cu ură carnea şi oasele ghiaurilor. Fumul, focul, mirosul de sânge, gemetele şi strigătele de luptă se-mpleteau cu cântările liturghiei curgând din bisericile luminate de aurul ferecăturilor, de candele rubinii şi de groaza din privirile credincioşilor. Prin cupolele şi acoperişurile lui strălucitoare, flămând, însetat, stors, Constantinopolul gâfâia de peste două luni în ruine, înconjurat de păgâni, pe apă şi pe uscat. După procesiuni şi îndelungate rugăciuni, închinătorii lui Hristos aşteptau cu mâinile împreunate lama ascuţită a ceasului din urmă. Când s-a ridicat ceaţa ca un giulgiu şi întunericul uleios al nopţii s-a scufundat în mare, s-au putut vedea limbile de foc ale Duhului Sfânt ridicându-se deasupra catedralei Sfânta Sofia. I-au lăsat înăuntru pe episcopi, preoţi şi popor să cânte şi să-şi caine păcatele cele grele, prăbuşiţi lângă moaşte, prapuri şi icoane sfinte, scoase zadarnic pentru izbăvire. Într-o dâră de scântei, limbile Cincizecimii au plecat grabnic de pe altarul bisericii lui Iustinian ca să atingă altarele ortodoxiei de miazănoapte, unde încă nu ajunsese urgia cumplită a Semilunii. După ce uşile de la Kerkoporta au căzut, strivite de năvălitori lângă Palatul Vlaherne, nimeni nu i-a mai putut opri pe păgâni să intre în cetate. Ultimul Constantin, ieşit la numărătoarea împăraţilor ca al unsprezecelea, s-a aruncat în luptă fără coroană şi fără hlamida-i purpurie. A fost înghiţit de gura nesătulă a fiarei otomane, care i-a scuipat înapoi în praf numai cizmele din piele cu vulturi auriţi. Apucase să se împărtăşească de dimineaţă şi să-şi îndemne supuşii să primească martiriul mândri, fără teamă. Rău prevestitoare, steaguri verzi, unul câte unul, au început să răsară pe toate zidurile şi casele Constantinopolului. Trei zile l-au prădat în toate părţile închinătorii lui Allah şi aproape nimic n-a rămas în picioare aşa cum a fost. Din tuneluri săpate până la ziduri, de pe pontoane, din spărturi în ziduri şi de pe corăbii trase de pe uscat în apă cu scripeţi şi trunchiuri unse cu grăsime, puhoiul păgân nu-şi mai contenea izvorul. În turnul său de deasupra, prins în fereastra triunghiulară, Marele Ochi a privit rece şi a lăsat ca istoria să se-ntâmple întocmai, nesmintit.

Dedesubt, casele şi bisericile ardeau cu tot cu oamenii care n-apucaseră să iasă afară sau care aleseseră mai degrabă focul decât robia. Târâte de păr pe pietrele străzilor, tinerele Bizanţului urlau zadarnic sub mâinile asabilor şi anatolienilor. Ştiau că fecioria le va fi luată pentru totdeauna şi, de vor rămâne-n viaţă, se vor chinui până la sfârşit de toate patimile lumii, intrate-n pântecele lor răvăşite prin minaretele de carne ivite din şalvari pentru împreunare. Într-un colţ vedeai călugări cuvioşi acoperindu-şi feţele în camilafce înainte de a primi iataganul, în altul, monahiile de toate vârstele întorceau capul şi ieşeau din trup, să nu simtă siluirea gâfâită a cuceritorilor. Aruncaţi deasupra femeilor, diavolii gemeau la capătul mătărângilor prin tot felul de colţuri pidosnice, desăvârşindu-şi meşteşugul printre trupuri albe, cu hainele sfâşiate. Şiruri de căruţe erau încărcate cu bogăţii şi niciunul dintre bărbaţii oraşului căzut nu era cruţat dacă se-mpotrivea Profetului crescut printre cămile. Se amestecau pe drumuri în toate părţile soldaţi, vite, câini, cai, movile de calabalâc, şiruri de femei şi de copii erau mânaţi înspre ţărmuri, pentru a fi îmbarcaţi şi duşi departe, în locuri cu seraiuri, bazaruri şi moschei. Răsunau printre acoperişuri răgete de animale, dangăte de clopote, îndemnuri de luptă, plesnituri de bice, huruieli de tromboane şi trosnete de oţeluri încrucişate. De pe galera lui scăpată pe mare, rănit de moarte şi sângerând sub armură, genovezul Giovanni Giustiniani privea peste pupa, întins pe o targă scoasă pe punte. Auzea despicat de milă urletele agonice ale bizantinilor şi contempla plângând fumul gros care se ridica dintre ziduri, muşcate la fiecare sfert de ceas de bombele ţevilor lui Orban. Peste tot în locurile deschise, turcimea adunase grămadă rodul. În Forumul lui Constantin, în Piaţa Augusteum, pe Strada Mese, în Forumul Taurus, în Pretorium, în Hipodrom şi-n Băile lui Zeuxippus, imense mormane de pânzeturi, icoane, cărţi, odoare, cufere, arme, statui, stindarde şi felurite alte obiecte aşteptau să fie încărcate în corăbii pântecoase, laolaltă cu sutele de robi. Obeliscul egiptean, la fel ca turlele bisericilor, rămăsese drept printre ruine, ca un ultim semn al demnităţii rănite.

Vaierele se mai potoliseră când Al Doilea Mehmet, înzăuat falnic şi-n coif bătut cu pietre scumpe, călare pe arăbescul său alb pursânge, însoţit de gardă, de paşale şi de viziri, înainta la trap domol pe străzile presărate cu moloz, cadavre şi resturi fumegânde. Orbiţi de bucuria turbată a jafului, soldaţii nu-l mai băgau în seamă şi alergau care mai de care cu braţele încărcate de odoare. Intrat în Sfânta Sofia, sultanul s-a oprit în mijloc, sub cupola cea mare, sprijinită-n cele 40 de ferestre, privind de jur împrejur. Ecoul copitelor alaiului încă nu se stinsese în încăperea catedralei şi se amesteca printre porunci, scâncete şi rugăciuni. Înăuntru, în toate cotloanele era o vânzoleală ca la marile sărbători ale ortodoxiei, când Patriarhul ieşea să-l întâmpine pe Basileu şi mulţimea dădea năvală. Căpitanii otomani separau în cete bărbaţii de femeile şi copiii care nu voiseră în ruptul capului să fugă din biserică, iar pe unii preoţi şi episcopi îi mai lăsau să murmure bucăţi din Acatistul Maicii Preacurate şi să-şi sărute crucile de la gât înainte de a fi înjunghiaţi cu patrafirele puse, în numele Preasfintei Treimi. Sus, din mozaicurile strălucitoare, Hristos, sfinţii, Botezătorul, Maica Domnului, Arhanghelii şi Împăraţii Bizanţului aşteptau resemnaţi în lumina sfărâmată a după-amiezii să fie acoperiţi cu versete din Coran şi cu cele 99 de nume ale lui Allah. Mehmet a înaintat singur înspre Masa altarului, pe care a înconjurat-o de câteva ori, adulmecând cu nasul său coroiat frumuseţile atât de râvnite – marmurele gravate, aurul, argintul, culorile şi decoraţiunile arcadelor, ale cupolelor şi ale pereţilor zugrăviţi. Sus de tot, din găoacea largă a emisferei centrale, părea că Pantocratorul îi binecuvânta drumul cu Evanghelia sub braţ, şi asta îl făcu să zâmbească. Îi răspunse, salutându-l cu mâna ridicată, nu înainte de a le face semn celor din alai să nu vină după el în altar. Fără să descalece, trase sabia de la şold şi, din firida stângă a proscomidierului, ridică în lama încovoiată Sfântul Potir din argint aurit încrustat cu diamante, în care se săvârşise dimineaţă, printre lacrimi, ultima Euharistie. Sclipirile lui se răsfrângeau în perle mişcătoare pe ziduri. Răscoli apoi cu vârful aceleiaşi arme lucioase Sfântul Disc, cărţile de slujbă, chivotul, resturile de prescuri, Evanghelia ferecată, micile icoane, crucifixele, acoperămintele şi lumânările de pe masă. Mirosea a tămâie, a carne arsă, a sudoare şi a sânge, multe dintre stârvurile creştinilor nu fuseseră scoase afară şi mai zăceau încă, zdrenţuite, peste desenele dalelor de marmură. Agăţă cu mâna, din şa, acoperământul alb-aurit al mesei, care aruncă împreună la podea toate sfintele obiecte, risipite zăngănind printre copitele calului. Mehmet urlă o dată tare de bucurie, speriind mulţimea dinăuntrul catedralei şi făcând candelele şi candelabrele să se clatine, cu risipă de ulei. Armăsarul se opri, ţeapăn, şi slobozi printre picioarele de dinapoi un jet galben în spume, altarul se umplu de miros greu şi pişatul se adună într-o baltă care se sparse-n pârâiaşe lungi, răsfirate pe mozaic. Din absidă, Fecioara cu Pruncul încremeniseră, auzind şoaptele păcătoase ale vizirilor despre mulţimea de băieţei adunaţi înadins ca să umple cu poponeţele lor rozalii haremurile Prealuminatului Stăpân. Sultanul descălecă, ocolind balta puturoasă, îşi lepădă hlamida roşie încheiată sub gât cu paftale şi îngenunche, cu mâinile ridicate şi fruntea la pământ. Stema cu panaş din pieptul coifului izbi dalele cu clinchet când capul atinse apăsat podeaua. Rosti lung, cântat, cu faţa la Mecca: La ilaha illa Allah! Făcu trei plecăciuni, sclipindu-şi zalele nichelate ale tunicii, şi văzu cum visurile şi planurile sale vechi se destramă ca un abur parfumat, născându-se aievea în clipele acelea, cu tonuri dulci de surle, trâmbiţe şi tamburine.

Marele Ochi a clipit atunci întâia oară, acolo sus, şi le-a îngăduit iarăşi pe toate. Nu departe de el, mai jos, sub câmpiile norilor, a văzut cum oameni în şalvari şi turbane murdare, cu veste pline de sudoare şi iataganele înroşite atârnând la şolduri îl puneau pe nebunul oraşului pe o cruce mare din lemn. O aduseseră înadins din altarul uneia dintre multele biserici căzute sub limbile focului, la porunca unei paşale care citise Evangheliile. Nebunul, lovit, însângerat, cu părul încâlcit căzut peste ochi şi cu hainele sfâşiate, urla smucind din cap cât îl ţinea gura şi-şi umplea barba creaţă de scuipat:

— Vă iert, vă iert, vă iert pe toţi! Ştiam despre voi, ticăloşilor şi puilor de căţea, ştiam c-o să veniţi! Voi mereu veniţi, fii ai curvei celei mari din Babilon, veniţi de când e lumea! Doamne, iartă-i pre ei, Doamne, iartă-i! Măicuţă, Scumpă Măicuţă, Tu nu te mânia, spune-i numai Pruncului că eu i-am iertat, spune-i!

Îl dezbrăcaseră complet şi-l legaseră cu funii groase de braţe, ca să uşureze piroanele cu care-i străpunseseră palmele scorojite de la strânsul monedelor şi labele sfrijite ale picioarelor pline de bube. Crucificatul fusese ridicat apoi şi înfipt într-o gaură din mijlocul pieţei Augusteum, ca să fie văzut din toate părţile. Aşa, gol, întins pe cruce, cu braţele desfăcute şi picioarele încălecate şiroind de sânge, nebunul părea atârnat într-o îmbrăţişare eternă a păgânilor. Fară coroana de spini, chiar semăna cu Isa Ibn Maryam, celălalt răstignit, învăţătorul din Iudeea ucis de romani, profetul făcător de minuni pe care-l lăudau toţi bizantinii şi regii apuseni, considerându-l salvatorul lumii doar fiindcă maică-sa rămăsese fecioară şi fiindcă înviase din morţi. Dar el nu putea sta niciodată dinaintea Prealuminatului grăitor al Coranului, ultimul şi adevăratul profet al Domnului lui Avraam, al lui Isac şi al lui Iacov. A fost coborât numai seara, la semnul milostivului Mehmet, care-l privise mult timp, mestecând fericit în scrâşnetul măselelor victoria mulgătorilor de iepe asupra creştinilor. A numărat din priviri semilunile cu care se vor sfârşi de frumuseţe turlele bisericilor, câte mai rămăseseră în picioare. El însuşi i-a plătit groapa, săpată la lumina făcliilor într-una din grădinile marelui oraş de patru ieniceri beţi de la vinurile pentru împărtăşanie jefuite din pivniţele Mănăstirii Studion.

Coperţile negre ale cronografului din cer s-au închis atunci cu pocnet încă o dată, stârnind un nor de praf care a căzut într-o pulbere deasă şi s-a amestecat cu fumul gros de deasupra Constantinopolului. După ce a binecuvântat nebunul, pe harta de jucărie de dedesubt, în dreptul ţărmului de la Cornul de Aur, dreapta atotputernică a Marelui Ochi a schimbat locul pentru două broşe cu ac, rămase acolo de peste o mie de ani. O scoase pe cea de argint în cruce, cu un rubin minuscul în mijloc, şi o puse în aceeaşi gaură de furnică pe cea de platină în semilună, cu o steluţă de smarald între coarnele astrului. Până la următorul capitol al istoriei, îngerii de odaie au tras perdeluţa de catifea albastră peste fereastra triunghiulară şi şi-au văzut de treburile lor.