Margaret Mazzantini, Mare al mattino

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4524-4

ISBN PDF: 978-973-46-4525-1

ISBN print: 978-973-46-4452-0

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © iStockphoto.com/elkor

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

MARGARET MAZZANTINI s-a născut în 1961, la Dublin. Îşi petrece copilăria şi adolescenţa în diverse ţări europene, mai ales în Spania, pînă cînd familia se stabileşte definitiv în Italia. Urmează cursurile Academiei de Artă Dramatică din Roma. După o frumoasă carieră artistică în teatru, cinema şi televiziune, răsplătită cu numeroase premii de interpretare, Margaret Mazzantini renunţă la scenă în favoarea scrisului. Debutează în 1994 cu romanul Ligheanul de zinc (distins cu premiile Selezione Campiello şi Rapallo Carige). Pentru romanul Nu te mişca (2002; Polirom, 2004, 2013) primeşte Premiul Strega şi Premiul Grinzane Cavour, cele mai prestigioase distincţii literare italiene. Tradusă în peste treizeci de limbi, cartea a devenit imediat bestseller şi a fost ecranizată de Sergio Castellitto, cu Penélope Cruz în rolul principal. A mai scris piesa de teatru Manola (1998), monologul Zorro (2000) şi romanele Venit pe lume (2008; Polirom, 2010), Nimeni nu se salvează singur (2011; Polirom, 2013) şi Marea, dimineaţa (2011, recompensat cu premiile Pavese şi Matteotti).

Ţie cu Dhaki,

pe coche pequeño

Farid şi gazela

Farid n-a văzut niciodată marea, n-a intrat niciodată în apa ei.

Şi-a imaginat-o de nenumărate ori. Stropită cu stele ca mantia unui sultan. Albastră ca zidul albastru al oraşului mort.

A căutat scoicile pietrificate îngropate cu milioane de ani în urmă, când marea intra în deşert. A alergat după peştii-şopârlă care înoată pe sub nisip. A văzut lacul sărat şi pe cel amar, a văzut dromaderii argintii înaintând ca nişte vechi corăbii de piraţi. Locuieşte într-una din ultimele oaze ale Saharei.

Strămoşii lui aparţineau unui trib de beduini. Se opreau în ueduri, albiile uscate ale râurilor acoperite de vegetaţie, îşi instalau corturile. Caprele păşteau, femeile găteau pe pietrele fierbinţi. Nu părăsiseră niciodată deşertul. Nu aveau suficientă încredere în litoral, neguţători, corsari. Deşertul era casa lor, deschisă, infinită. Marea lor de nisip. Pătată de dune ca blana unui jaguar. Nu aveau nimic al lor. Doar urme de paşi pe care nisipul le acoperea. Soarele mişca umbrele. Erau obişnuiţi să reziste la sete, să se usuce asemenea curmalelor, fără să moară. Un dromader le deschidea drumul, o lungă umbră strâmbă. Dispăreau printre dune.

Suntem invizibili pentru oameni, nu şi pentru Dumnezeu.

Se mutau dintr-un loc într-altul cu acest sentiment în suflet.

Iarna, vântul din nord care traversa oceanul de piatră înţepenea burnuzurile de lână pe trupuri, pielea se agăţa de oase, uscată, ca pielea de capră de pe tobe. Vechi blesteme cădeau din ceruri. Faliile de nisip erau lame, să atingi deşertul însemna să te răneşti.

Bătrânii erau înmormântaţi acolo unde mureau. Abandonaţi tăcerii nisipului. Beduinii porneau din nou la drum, franjuri de stofe albe şi vineţii.

Primăvara apăreau noi dune, rozalii şi palide. Fecioare de nisip.

Ghibli¹ cel înfocat se apropia împreună cu geamătul răguşit al unui şacal. Mici cârlionţi de vânt ca nişte spirite călătoare ciupeau ici şi colo nisipul. Apoi rafale razante, ascuţite ca nişte iatagane. O armată sculată din morţi. Într-o clipă deşertul se înălţa şi devora cerul. Nu mai exista nici o graniţă cu lumea de dincolo. Beduinii se plecau sub greutatea furtunii cenuşii, se apărau lipiţi de animalele căzute în genunchi, ca sub acoperitoarea unei osânde străvechi.

Apoi s-au oprit. Au construit un zid din lut şi au încercuit o păşune. Existau brazde lăsate de roţi în nisip.

Din când în când câte o caravană trecea pe-acolo. Se aflau pe drumul neguţătorilor care, venind din Africa neagră, străbăteau deşertul îndreptându-se către mare. Duceau fildeş, răşini, pietre preţioase, oameni încătuşaţi pentru a fi vânduţi ca sclavi în porturile din Cirenaica şi Tripolitania.

Neguţătorii se opreau în oaze ca să prindă puteri, mâncau, beau. Se născuse un oraş. Ziduri din lut uscat semănând cu funii împletite, acoperişuri din frunze de palmier. Femeile trăiau sus, separate de bărbaţi, străbăteau desculţe acoperişurile. Se duceau până la fântână purtând amfore de teracotă pe cap. Amestecau cuşcuşul cu măruntaie de oaie, cu făina fiartă. Spuneau rugăciuni pe mormintele marabuţilor. La apusul soarelui dansau pe acoperişuri în sunetul naiului, mişcându-şi pântecele ca nişte şerpoaice leneşe. Jos, bărbaţii plămădeau cărămizi, făceau schimburi, jucau zaruri persane trăgând din narghilele.

Acum oraşul acela nu mai există. Rămâne un desen, un sanctuar mâncat de vântul de nisip. Alături a luat naştere oraşul nou dorit de Colonel, făcut de arhitecţi străini, veniţi din Europa de Est. Clădiri din ciment, antene.

Răspândite de-a lungul şoselei se află imagini uriaşe ale Colonelului, îmbrăcat în haine de deşert, de musulman, de ofiţer. Uneori e autoritar şi serios, alteori zâmbeşte cu braţele larg deschise.

Lumea stă aşezată pe bidoane de benzină goale, copii slăbănogi, bătrâni care sug rădăcini pentru a-şi împrospăta gura. Firele de electricitate se întind flasce de la o clădire la alta. Ghibli cel arzător târăşte pungi de plastic şi gunoaie lăsate de turişti în deşert.

Nu se găseşte de lucru. Numai băuturi răcoritoare dulci şi capre. Curmale de ambalat pentru export.

Mulţi tineri pleacă, ajung în zonele petrolifere, marile blocuri negre. Flăcările perene ale deşertului.

Nu e un oraş adevărat, ci o adunătură de vieţi.

Farid locuieşte în partea veche, într-una din casele alea joase, cu uşi de jur-împrejurul curţii, o grădină sălbatică şi o poartă mereu deschisă. Se duce la şcoală pe jos. Aleargă cu picioarele lui slabe care se cojesc mereu ca nişte trestii. Jamila, maică-sa, îi pune cu el câteva bastonaşe de susan să aibă ce mânca.

La întoarcere se joacă împreună cu prietenii lui cu un cărucior făcut din tablă care trage nişte cutii sau se joacă cu mingea. Se rostogoleşte ca un gândac în praful roz. Fură banane mici şi ciorchini de curmale negre. Se caţără cu o funie până sus, în vârful copacilor umbroşi.

Are o amuletă la gât. Toţi copiii o au. Un săculeţ de piele cu câteva mărgeluţe şi câteva smocuri din blana unui animal.

Privirile rele vor fi atrase de amuletă şi tu vei fi salvat, i-a explicat maică-sa.

Omar, tatăl lui, e tehnician, montează antenele de televizor. Aşteaptă semnalul. Le zâmbeşte femeilor care nu vor să piardă episodul din serialul egiptean şi îl tratează ca pe un salvator de vise. Jamila e geloasă pe proastele alea de femei. Ea a studiat canto. Dar soţul ei nu vrea s-o lase să cânte la nunţi sau la sărbătorile publice, cu atât mai puţin pentru turişti. Aşa că Jamila cântă doar pentru Farid, el este singurul ei spectator în camerele cu perdele şi covoare, mirosind a pelin alb şi a plante aromatice, sub acoperişul ca un ou de var.

Farid e îndrăgostit de mama lui, de braţele ei care fac vânt ca nişte frunze de palmier, de răsuflarea ei când cântă un malouf² încărcat de dragoste şi lacrimi, iar inima îi creşte atât de mult, că trebuie s-o ţină strâns cu amândouă mâinile ca să nu cadă la pământ, în ligheanul de metal pentru apă de ploaie, ruginit şi tot timpul uscat.

Mama lui e tânără, pare mai degrabă sora lui. Uneori se joacă de-a mirii, Farid o piaptănă, îi aranjează vălul.

Fruntea Jamilei e o piatră mare şi rotundă, ochii sunt bordaţi ca ai păsărilor, buzele-i par două curmale coapte şi dulci.

E un apus de soare fără vânt. Cerul e de culoarea piersicii.

Farid se aşază cu spatele lipit de zidul grădinii. Îşi priveşte picioarele, degetele murdare care ies din sandale.

Un petic de muşchi tânăr îşi face loc printr-o crăpătură, Farid îşi apropie nasul de mireasma aceea proaspătă. Doar atunci îşi dă seama că un animal respiră lângă el. E atât de aproape, că nu se poate mişca, simte că-i plesneşte inima-n piept.

Se teme că e un uaddan³, capra-măgar cu coarne mari, protagonistă a multor legende. Bunicul i-a spus că apare la orizont între dune ca un miraj rău. De mulţi ani nimeni nu mai vede un uaddan, dar bunicul Mussa jură că se ascunde încă în uedul negru din scoarţe de nisip, unde nimic viu nu rezistă, şi e foarte supărat din pricina tuturor jeepurilor care distrug deşertul, îl mută cu roţile lor.

Dar animalul nu are smocuri de păr albe, nici coarne în formă de semilună, şi nu scrâşneşte din dinţi. Are blana de culoarea nisipului şi coarnele atât de subţiri, că par nişte arbuşti. Îl priveşte, poate că-i e foame.

Farid îşi dă seama că e o gazelă. O gazelă tânără. Nu fuge. Ochii ei, larg deschişi şi atât de aproape, sunt limpezi şi calmi. O pală de vânt îi mişcă blana. Poate tremură şi ea. Dar şi ea e prea curioasă de această întâlnire ca să dea înapoi. Încet de tot, Farid îi întinde o ramură, gazela deschide gura cu dinţi laţi şi albi, smulge câteva fructe de fistic proaspăt. Dă uşor înapoi continuând să-l privească. Apoi, brusc, se întoarce, sare peste micul zid de lut şi fuge ridicând nisipul, dincolo de orizontul dunelor.

A doua zi, la şcoală, Farid umple pagini întregi cu gazele, le desenează strâmbe, cu creionul, apoi le colorează cu degetul muiat în tempera dizolvată în apă.

Televiziunea transmite fără încetare filmul produs de Colonel cu Anthony Quinn în rolul legendarului Omar al-Mukhtar.⁴ Luptătorul beduin care s-a bătut ca un leu împotriva ocupanţilor italieni. Farid e mândru de asta, simte cum inima îi bate în oase. Tatăl lui se numeşte Omar, ca eroul deşertului.

Se joacă de-a războiul cu prietenii săi, fac din trestie cerbottane⁵ cu care aruncă boabe de fistic, pietre roşii lăsate de furtuni.

Eşti mort! Eşti mort!

Se ceartă pentru că nimeni n-are chef să se arunce la pământ şi să iasă din joc.

Farid ştie că undeva a izbucnit războiul.

Părinţii lui şuşotesc până noaptea târziu, iar prietenii lui spun că au sosit arme de la graniţă, au văzut cum erau descărcate din jeepuri în toiul nopţii. Ar vrea şi ei să aibă un kalaşnikov sau o rachetă de semnalizare.

Aruncă nişte pocnitori lângă bătrânul cerşetor surd.

Farid sare în sus, se distrează ca un nebun.

Hisham, cel mai tânăr dintre unchii lui, student la universitatea din Benghazi, a intrat în armata rebelilor.

Bunicul Mussa, care îi conduce pe turişti până la Muntele Blestemat şi ştie să recunoască urme de şerpi şi să descifreze desenele rupestre, spune că Hisham e un prost, a citit prea multe cărţi.

Spune că Gaddafi a acoperit Libia cu asfalt şi ciment, a umplut-o de tuaregi negri din Mali, a gravat cuvintele ridicolei sale cărţi pe fiecare zid, s-a întâlnit cu finanţişti şi politicieni în toată lumea înconjurat de femei frumoase ca un actor în vacanţă. Dar e un beduin ca ei, un om al deşertului. A apărat neamul lor persecutat de istorie, împins la marginile oazelor. Mai bine el decât Frăţia Musulmană.

Hisham a spus mai bine libertatea.

Omar se urcă pe acoperiş şi fixează antena parabolică. Reuşesc să prindă un canal necodat de regim. Oraşele de pe ţărm sunt în flăcări. Acum se ştie că profetul Africii Unite trage în Jamahiria⁶ sa. E deja singur în palatul puterii. Atunci când vede Misrata distrusă, bunicul Mussa trage jos de pe zid imaginea qa’id-ului, o înfăşoară şi o aruncă sub pat.

A sosit telegrama. Hisham şi-a pierdut vederea. O schijă în faţă. Nu va mai citi cărţile cu ochii săi. Toţi plâng, toţi se roagă. Hisham se află la spitalul din Benghazi. Cel puţin e viu, nu-i vârât într-un sac verde ca fiul Fatimei.

Pe stradă oamenii smulg de pe ziduri cuvintele Colonelului, le acoperă cu fraze care îndeamnă la libertate şi cu caricaturi despre marele şobolan acoperit de medalii false. Statuia din faţa medinei⁷ este decapitată cu pietre.

E noapte, se vede doar o luminiţă naturală care nu încetează să pâlpâie, ca şi cum ar tuşi. Omar răstoarnă punga de la piaţă pe masă, înăuntru sunt bani. Dinarii economiilor lui Omar, euro şi dolarii pe care bunicul Mussa i-a câştigat cu turiştii în deşert. Omar numără banii, apoi scoate o piatră şi îi ascunde în zid. Vorbeşte cu Jamila, îi prinde mâinile împreunate. Farid nu doarme, priveşte în întuneric nodul acela de mâini care tremură ca o nucă de cocos în ploaie.

Omar spune că trebuie să plece. Că trebuia s-o fi făcut de mult. În deşert nu există viitor. Iar acum mai e şi războiul. Se teme pentru copil.

Farid crede că tatăl lui greşeşte când se teme pentru el, el e pregătit de război ca unchiul Hisham. A încercat să vadă, punându-şi mâinile pe ochi, cum se trăieşte când eşti orb. Te loveşti puţin de lucruri, dar n-are importanţă.

Farid se aşază cu spatele lipit de zidul grădinii.

Gazela apare întotdeauna fără să facă zgomot, sare uşor şi uite-o. Cu ochii ei tiviţi cu negru, pupila de diamant, urechile mai deschise la culoare şi cu puf stufos înăuntru, cu micile ei coarne de os răsucit. Sunt deja prieteni. Farid n-a vorbit despre asta cu nimeni. Dar există întotdeauna pericolul vreunui intrus. Şi el e îngrozit că ar putea s-o prindă cineva. E tânără şi fără experienţă, e în pericol. Se apropie prea mult, intră în zona locuită. Se aventurează puţin nervoasă, cu muşchii tremurând uşor. Gata să fugă în orice moment, să părăsească locul. Amândoi trebuie să se obişnuiască să aibă încredere. Aparţin aceluiaşi deşert, dar unor rase diferite. Farid se lipeşte de zid, aşteaptă ca gazela să respire pe nările negricioase pentru a respira odată cu ea. Îşi mişcă botul, vrea să se joace. Odată se aşază pe picioarele din spate, seamănă cu mama lui la apusul soarelui. În aceeaşi poză regală.

E o dimineaţă de primăvară. Omar e sus pe acoperiş. Lipeşte cablurile electrice, aşteaptă scânteia. Un semnal că vizionarea serialului e garantată. În zilele astea curentul vine şi pleacă, sughiţând. Femeile nu vor să se gândească la război, vor să plângă de dragoste. Vor să ştie dacă bărbatul cel bun va afla că băiatul e al lui şi dacă bărbatul cel rău va cădea cu maşina neagră de pe stânci.

Farid l-a văzut pe Omar dând înapoi, căutând un punct de sprijin în gol, căzând, ridicându-se din nou. Alţi bărbaţi s-au urcat pe acoperişuri, în echipament de camuflaj şi căşti galbene, ca muncitorii, dar trag cu arma. Ţintesc în jos, către oamenii din piaţă, care fug urlând. Sunt forţele credincioase lui Gaddafi, mulţi dintre ei sunt străini, murtaziqa, mercenari înrolaţi din alte războaie subsahariene. Trag cu arma şi urlă ca-n filme. Un soldat pe jumătate dezbrăcat s-a ghemuit să-şi facă nevoile. Poate a băut prea mult suc de tamarin sau poate îi e frică. Şi trage aşa, cu pantalonii în vine.

Omar a rămas să-i privească. A încercat să le vorbească, să-i oprească. I-au înfipt puşca în gură sau vii cu noi la luptă, sau eşti mort. Farid şi-a văzut tatăl alunecând spre marginea streşinii. Nu mai avea un pantof, i se vedea una din şosetele bej pe care Jamila le cârpea seara. I-au vârât un pistol în mână. Omar a tras în sus către cer, către păsările care nu mai existau. Apoi a lăsat pistolul să cadă. Bărbatul fără pantaloni l-a împins pe tatăl lui Farid de pe acoperiş.

1. Denumirea dată în Libia sirocoului, vânt foarte cald care suflă în Africa de Nord şi în sudul Mării Mediterane.

2. Gen de muzică magrebiană importată din Andaluzia.

3. Capră berberă.

4. Erou al rezistenţei libiene împotriva colonialismului şi fascismului, supranumit şi „Leul Deşertului“, spânzurat de italieni în 1931.

5. Ţeavă lungă folosită iniţial ca armă de vânătoare.

6. Democraţia musulmană.

7. Cartierul vechi caracteristic multor oraşe din nordul Africii.