© 2014 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4658-6

ISBN PDF: 978-973-46-4659-3

ISBN print: 978-973-46-4436-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © Iqoncept/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prezentarea autorilor

Eugen Avram este conferenţiar universitar doctor şi director al Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţele Educaţiei a Universităţii din Bucureşti. Psiholog clinician la Spitalul Bagdasar-Arseni din Bucureşti, clinica de neurochirurgie. Autor, coautor, coordonator a 25 de volume din domeniul sănătăţii, neuropsihologiei, psihologiei personalităţii şi psihologiei organizaţionale. Autor a 40 de capitole în volume colective, 35 de studii în periodice, între care: Psihologie organizaţional-managerială în context european (în colab., 2007), Psihologia în organizaţiile moderne (2008), Psihologia într-o lume pozitivă (2008), Încrederea organizaţională (în colab., 2008), iar la Editura Polirom, Psihologie organizaţional-managerială – perspective aplicative (2008).

Ştefan Boncu este conferenţiar universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. A mai publicat: Devianţa tolerată (2000), Negocierea şi medierea – perspective psihologice (2006), iar la Editura Polirom, Psihologia influenţei sociale (2002, carte distinsă cu Premiul „Constantin Rădulescu-Motru” al Academiei Române) şi Psihosociologie şcolară (în colab., 2013).

Mihaela Boza este conferenţiar universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Are multiple colaborări internaţionale, iar temele sale de interes în cercetare sunt schimbarea de atitudine, identitatea europeană şi teoria minţii. Colaborările internaţionale şi studiile efectuate în ţară s-au concretizat prin publicarea mai multor articole în reviste naţionale, internaţionale şi în volume colective, precum şi în publicarea unei cărţi, la Editura Polirom, în domeniul psihologiei atitudinilor, Atitudinile sociale şi schimbarea lor (2011).

Ciprian Ceobanu este conferenţiar universitar doctor în cadrul Departamentului pentru Pregătirea Personalului Didactic, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Între preocupările ştiinţifice actuale se află studiul învăţării în mediile electronice. A mai publicat: Mentalităţi şi structuri axiologice. O perspectivă psihologică (2005), Abordări statistice şi ipostaze educaţionale ale modelului e-learning (coord., 2007), Statistica în educaţie (în colab., 2008), Introducere în managementul clasei de elevi (în colab., 2010), iar la Editura Polirom, Elaborarea şi managementul proiectelor în serviciile educaţionale (în colab., 2009) şi Psihosociologie şcolară (în colab., 2013).

Irina Crumpei este asistent universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Psihoterapeut în cadrul Societăţii de Psihoterapie şi Intervenţie Psihosocială „Catharsis” din Iaşi. A mai publicat: „The relation of clinical empathy to secondary traumatic stress” (în colab., 2012), „Quality of Life and Religious Coping in Women with Breast Cancer” (în colab., 2013), „Violenţa în familie” (2013).

Mihai Curelaru este conferenţiar universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. A mai publicat: Reprezentările sociale – teorie şi metode (coord., 2001), Violenţa în şcoală. Repere pentru analiză şi intervenţie (coord., 2013), iar la Editura Polirom, Reprezentări sociale (2006).

Versavia Curelaru este lector universitar doctor în cadrul Departamentului pentru Pregătirea Personalului Didactic, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. A mai publicat: Introducere în managementul clasei de elevi (în colab., 2010), precum şi peste 20 de articole ştiinţifice, între care: „Rolul conceptului de sine în evaluarea eficienţei personale pentru sarcini specifice” (2008), „Support of autonomy behaviours in preschoolers: Experimental educational intervention” (2010), „Managementul disciplinei şi violenţa şcolară” (2013), „Implicaţii ale percepţiilor privind eficienţa personală în autoreglarea învăţării la elevi” (2013).

Ion Dafinoiu este profesor doctor în cadrul Departamentului de Psihologie şi decan al Facultăţii de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi, preşedinte al Asociaţiei Române de Hipnoză Clinică, Relaxare şi Terapie Ericksoniană. Este titularul cursurilor psihodiagnostic clinic, psihoterapii scurte, hipnoză clinică şi terapie ericksoniană. A publicat numeroase studii în reviste de specialitate din ţară şi străinătate şi mai multe cărţi, între care: Research Methods in the Social Sciences (2003), iar la Editura Polirom, Elemente de psihoterapie integrativă (2000), Personalitatea. Metode calitative de abordare: observaţia şi interviul (2002), Hipnoza clinică. Tehnici de inducţie. Strategii terapeutice (în colab., 2003), Psihoterapii scurte. Strategii, metode, tehnici (în colab., 2005), Anorexia nervoasă. Teorie, evaluare şi tratament (2012).

Oana Dănilă este asistent universitar doctor în cadrul Departamentului de Ştiinţe ale Educaţiei, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Este implicată în activităţi didactice legate de disciplinelor psihologia cuplului şi a familiei, psihologia comportamentului deviant, metode şi tehnici de diagnoză şi intervenţie pentru persoanele cu deficienţe senzoriale şi motrice. A mai publicat: „Violenţa în familie. Teorii, particularităţi şi intervenţii specifice” (2009), „Fear of failure, need for achievement and need for affiliation at Romanian college students” (2012).

Georgeta Diac este lector universitar doctor în cadrul Departamentului pentru Pregătirea Personalului Didactic, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Domenii de competenţă: psihologia educaţiei, consiliere psihopedagogică, managementul clasei de elevi, psihogeriatrie, formarea iniţială şi continuă a cadrelor didactice. A publicat peste 30 de studii şi articole ştiinţifice, între care „Introducere în managementul clasei de elevi” (în colab., 2010), iar la Editura Polirom, Psihopedagogie pentru examenele de definitivare şi grade didactice (în colab., 2008).

Cătălin Dîrţu este lector universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Domeniile principale de interes sunt istoria psihologiei şi psihologia personalităţii. A mai publicat: „Construcţia socială a personalităţii”, în colaborare cu A. Necula, şi „Atribuirea”, în A. Neculau (coord.), Manual de psihologie socială (2003), şi „Programarea neurolingvistică, behaviorismul şi schimbarea terapeutică prin utilizarea limbajului”, în I. Tobolcea, C. Soponaru (coord.), Logopedie: strategii terapeutice în corectarea tulburărilor de limbaj (2013).

Violeta Enea este lector universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Susţine cursuri de evaluare psihologică şi psihodiagnostic clinic şi efectuează cercetări în acest domeniu. A publicat numeroase articole în reviste cu impact la nivel internaţional, între care „Motivational/solution-focused intervention for reducing school truancy among adolescents” (în colab., 2009), „Flexibility in processing visual information: Effects of mood and hypnosis” (în colab., 2013), „Effects of Hypnotic Analgesia and Virtual Reality on the Reduction of Experimental Pain among High and Low Hypnotizables” (în colab., 2014), iar la Editura Polirom, Anorexia nervoasă: teorie, evaluare şi tratament (în colab., 2011).

Ovidiu Gavrilovici este conferenţiar universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi, preşedintele Asociaţiei Psiterra, prin care promovează terapia narativă şi, mai larg, aplicaţii ale abordării narative în România şi în Europa. Preocupările sale centrale se axează pe promovarea şi aplicaţiile abordării narative în psihoterapie, profesionalizare şi cercetare psihosocială. A mai publicat: „Narrative approaches in preschool counseling”, în E. Seghedin, G.-A. Masari (eds.), Knowledge based society teaching profession challenges (2013), „Relaţia medic-pacient”, în Doina Cosman, Psihologie medicală (2010, Polirom), precum şi articole ştiinţifice, între care, „Construction of the medical career and the professional identity of diabetologists” (2013) şi „Narrative medicine at a geriatric clinic of Iaşi, Romania” (2013).

Loredana Ruxandra Gherasim este conferenţiar universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Cercetările sale s-au centrat asupra studiului atribuirilor, motivaţiei, optimismului şi suportului social. A mai publicat: Neajutorarea învăţată. Concepte şi aplicaţii (2009), iar la Editura Polirom, Performanţa şcolară (în colab., 2013), precum şi mai multe articole în volume colective, între care „Optimistic attributional style and parental behaviour in the educational framework: A cross-cultural perspective” (2013).

Eugen-Corneliu Havârneanu este profesor universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi, directorul Departamentului de Psihologie. A mai publicat: Agresivitatea în şcoală (în colab., 2001), Resurse umane şi strategii de consultanţă (2002), Cunoaşterea socială. Teorii şi metode (2002), Evaluarea psihologică a conducătorilor auto (2011), iar la Editura Polirom, Cunoaşterea psihologică a persoanei (2000), precum şi articole ştiinţifice, între care „When norms turn perverse: Contextual irrationality vs. rational traffic violations” (2012) şi „Subjective perception of risk, in relation to personality factors”.

Grigore M. Havârneanu este cercetător la International Union of Railways (UIC, Paris), unde lucrează în cadrul proiectului european RESTRAIL (REduction of Suicides and Trespasses on RAILway Property), doctor în psihologie socială, lector la Facultatea de Psihologie şi Ştiinţele Educaţiei a Universităţii „Transilvania” din Braşov. Interesele sale de cercetare includ siguranţa transporturilor, reprezentările sociale, devianţa masivă de la norme şi motivaţiile din spatele comportamentelor riscante, agresive ori iraţionale. A mai publicat Psihologia transporturilor. O perspectivă psihosocială (Polirom, 2013), precum şi peste 13 articole ştiinţifice în reviste internaţionale şi naţionale.

Andrei Holman este lector universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Susţine cursuri de psihologie cognitivă, metodologia cercetării, analiza datelor şi evaluare psihologică. A mai publicat: Emoţie şi cogniţie (2011), precum şi numeroase articole ştiinţifice, între care „Affect intensity and processing fluency of deterrents” (2013) şi „Factors of the willingness to consent to the donation of a deceased family member’s organs among the Romanian urban population”.

Adina Karner Huţuleac este lector universitar doctor în cadrul Departamentului de Ştiinţe ale Educaţiei, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Psihoterapeut formator în cadrul Asociaţiei de psihoterapie sistemică de familie şi cuplu şi a ICSCC din Iaşi. A mai publicat: Violenţa în familie – teorii, particularităţi şi intervenţii specifice (2009), Terapia logopedică. Implementarea mijloacelor informatice (2010), precum şi articole ştiinţifice, între care „Quality of life and spirituality” (2012), „Health-related quality of life of diabetic and chronic renal failure patients” (2012) şi „Ethical aspects of research on quality of life of chronical patients” (2013).

Adrian Vicenţiu Labăr este asistent universitar doctor în cadrul Departamentului pentru Pregătirea Personalului Didactic, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Universitatea „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. La Editura Polirom a mai publicat: SPSS pentru ştiinţele educaţiei. Metodologia analizei datelor în cercetarea pedagogică (2008) şi Ghid pentru cercetarea educaţiei (în colab., 2009).

George Florian Macarie este doctor în psihologie, cadru didactic asociat la Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi şi psiholog la Serviciul de Consiliere al Universităţii de Medicină şi Farmacie din Iaşi. Psiholog clinician şi psihoterapeut, a participat la studii naţionale şi internaţionale privind comportamentele adictive, stresul şi adaptarea şi factorii psihologici în afecţiunile cronice. A mai publicat: „Memoria represiunii politice din Romnia”, în A. Neculau (coord.), Viaţa cotidiană în comunism (Polirom, 2004), „Sense of coherence in long-term adversity conditions” (2013), „Internet addictive behavior in adolescence: A cross-sectional study in seven European countries” (în curs de apariţie).

Cornelia Măirean este asistent universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. A publicat peste 20 de articole ştiinţifice în domeniile psihotraumatologiei, rezilienţei psihologice şi psihologiei educaţiei, între care „Predictors of vicarious trauma beliefs among medical staff” (2013), „Classroom environment, achievement goals and maths performance: Gender differences” (2013) şi „The effects of traumatic situations on emergency medicine practitioners” (2014).

Daniela Muntele Hendreş este lector universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. A publicat peste 20 de articole ştiinţifice, precum şi volumele Ghid pentru lucrări practice şi seminarii la disciplina Introducere în psihoterapie (2009) şi Starea subiectivă de bine. Consolidarea ei prin acţiuni psihologice (2009).

Dorin Nastas este conferenţiar universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Domeniile sale de competenţă sunt psihologia socială, psihologia judiciară şi, mai recent, psihologia (trans)culturală şi psihologia pozitivă. În ultimii ani este preocupat de cercetarea emoţiilor sociale, proceselor de autoreglare a sinelui şi studiul aculturaţiei psihologice. A mai publicat: Cunoaştere socială. Teorii şi metode (în colab., 2002) şi Dinamica identităţii sociale în contextul relaţiilor între grupuri (2006).

Octavian Onici este asistent universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Predă cursuri şi moderează seminarii la discipline ca psihologia socială, psihologia grupurilor sociale şi dinamica de grup. În momentul de faţă se preocupă de elaborarea unei cărţi care abordează fenomenele şi procesele grupului social restrâns. Urmăreşte aprofundarea domeniului dinamicii de grup (T-group), disciplină cu caracter preponderent aplicativ, moderată la programele de master Relaţii Umane şi Comunicare şi Psihologie Educaţională şi Consiliere.

Radu Mihail Robotă este asistent universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Domenii de competenţă: psihologie generală, psihodiagnostic experimental, psihodiagnosticul preşcolarului şi şcolarului, psihologia personalităţii şi psihologie proiectivă.

Tudor-Ştefan Rotaru este doctor în psihologie, cadru asociat al Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. A predat la ciclurile de licenţă şi master cursuri şi seminarii de psihologia educaţiei, relaţii interpersonale, psihodiagnostic clinic, psihologie socială şi psihologie judiciară. Este psihoterapeut cu practică autonomă, trainer şi antreprenor, cu interese de cercetare în domeniul studiilor de gen. Participă în diverse proiecte ca vorbitor invitat, cercetător şi trainer. A mai publicat: „Ideologia masculină în educaţie”, în Ştefan Boncu, Ciprian Ceobanu (coord.), Psihosociologie şcolară (Polirom, 2013) şi „Attachment and suggestion-related phenomena” (2014).

Camelia Soponaru este lector universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. A mai publicat: Une institution en quatre lectures à travers une activité de groupe: l’hygiène mentale (2008), Espace individuel et groupal pour penser la transition en Roumanie (2011), Programe logo-terapeutice în dislalie. Ghid practic pentru logopezi, educatori, învăţători, părinţi (în colab., 2013) şi Logopedie. Strategii terapeutice în corectarea tulburărilor de limbaj (în colab., 2013).

Maria Nicoleta Turliuc este profesor universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi, şi conducător de doctorat. Domeniile sale de interes includ: structuri şi procese diadice/familiale, gender, violenţă familială, reacţii la stres şi traumă. A mai publicat, între altele: Imaginar, identitate şi reprezentări sociale. Imaginea elementului alogen în mentalul colectiv românesc (2004), Psihologia cuplului şi a familiei (2004), Psihosociologia comportamentului deviant (2007), Violenţa în familie. Teorii, particularităţi şi intervenţii specifice (2009), precum şi peste 30 de capitole în volume colective şi peste 50 de studii în reviste ştiinţifice. A coordonat mai multe granturi de cercetare ştiinţifică şi a participat cu lucrări la peste 45 de conferinţe internaţionale.

Ana-Maria Ţepordei este asistent universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi, unde susţine cursuri şi seminarii de psihologia educaţiei şi orientare vocaţională. Din 2007 este membră în comitetul de redacţie al revistei Psihologia Socială. A mai publicat: „Stereotipuri şi context discursiv” (2007), „When norms turn perverse: The lack of contextual rationality and traffic norms violation” (în colab., 2010), „The impact of socio-economical and school context upon students’ attitudes towards school violence” (în colab., 2010), „Reprezentări sociale, atitudini şi cogniţie socială” (2010), „The inferential properties of linguistic categories: Approaching the linguistic bias from a different angle (2011), „Omogenitate şi eterogenitate în alcătuirea claselor” (în colab., 2013).

Daniela Victoria Zaharia este lector universitar doctor în cadrul Departamentului de Psihologie, Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Este implicată în activităţi didactice aferente disciplinelor psihologie organizaţională, psihologia personalului, psihologia publicităţii, relaţii publice. A mai publicat: „Romanian managers and human resource management” (2007), „Munca emoţională – cadrul pentru studiul gestionării emoţionale la locul de muncă” (2009) şi „Managementul emoţiilor în organizaţii” (2011).

Cuvânt-înainte

Psihologia socială clinică este, în bună măsură, un domeniu de cercetare american şi de aceea, în rândurile care urmează, vom descrie succint evoluţia ei invocând nume americane şi contextul cultural american. Ea nu este propriu-zis o disciplină, căci nu înseamnă contopirea psihologiei sociale şi a celei clinice într-un singur câmp de cercetare şi acţiune, ci reprezintă o intensificare a eforturilor de comunicare între specializări şi o fertilizare ideatică reciprocă.

În spaţiul românesc găsim, fireşte, cercetări care vizează factorii sociali din adaptare sau dinamicile interpersonale în psihoterapie, dar nu există, după aprecierea noastră, conştiinţa interfeţei dintre psihologia socială şi cea clinică şi nici structuri formale care să consacre în vreun fel schimburile dintre cele două discipline. Programatic, împreună cu toţi autorii care au contribuit cu generozitate şi entuziasm la această întreprindere, ne-am propus să oferim o platformă teoretică pentru viitoarele demersuri empirice româneşti, fie ele de intervenţie sau de cercetare, proiectate la intersecţia dintre psihologia clinică şi cea socială.

În general, atunci când se discută despre constituirea psihologiei sociale clinice, se aminteşte cartea publicată de Sharon Brehm în 1976, The Application of Social Psychology to Clinical Practice, sau fundarea, în 1983, a revistei principale a domeniului, Journal of Social and Clinical Psychology. Într-adevăr, în volumul ei, psihologa americană releva cele două modele teoretice rivale din psihologia clinică a epocii, psihanaliza şi behaviorismul, şi sugera o alternativă, bazată pe cercetările psihologilor sociali importanţi, ca Leon Festinger, Stanley Schachter, H.H. Kelley, Robert Wicklund, Daryl Bem sau Philip Zimbardo. Brehm examina trei teorii importante din psihologia socială, teoria atribuirii, teoria disonanţei şi teoria reactanţei, argumentând utilitatea acestora pentru practica clinică.

Atribuirea cauzală a constituit, de departe, principalul mecanism cognitiv cu ajutorul căruia psihologii sociali au încercat să explice problemele emoţionale şi comportamentale. Ei au ajuns, de pildă, foarte repede să se întrebe ce rol joacă atribuirile în depresie şi anxietate. Textul de sinteză publicat de Stuart Valins şi Richard Nisbett în 1972 este grăitor pentru această tendinţă. Cei doi autori se concentrează asupra felului în care tulburările emoţionale pot fi generate şi menţinute de atribuirile asupra evenimentelor din viaţa cotidiană. De asemenea, în capitolul său din Handbook of Psychotherapy and Behavior Change, Stanley Strong (1978) aprecia că psihoterapia vizează în principal modificarea atribuirilor clienţilor, căci acestea sunt responsabile pentru apariţia afectelor negative şi pentru deficitul de motivare. Nu e deloc de mirare că un cercetător cu multiple contribuţii în domeniul teoriei atribuirii, John Harvey, devine editorul-şef al noii reviste care-şi propunea să publice studii ilustrând interfaţa dintre psihologia clinică şi psihologia socială. În editorialul său, el scria: „A venit timpul să avem din nou o publicaţie periodică închinată proceselor psihice normale şi anormale şi interacţiunii lor” (Harvey, 1978, p. 1). Contextul era, fără îndoială, potrivit, căci la începutul anilor ’80 multe dintre domeniile care aparţinuseră în mod tradiţional psihologiei clinice fuseseră invadate de psihologii sociali: singurătatea, anxietatea socială (explicată din perspectiva autoprezentării), stânjeneala, narcisismul, delăsarea, doliul, consumul de droguri, suportul social, gelozia, conflictele din cuplul marital, autodezvăluirea etc., iar temele de psihologie socială cu relevanţă clinică se înmulţiseră în mod semnificativ: respingerea interpersonală, autoreglarea, stima de sine, autohandicaparea, eficienţa personală etc.

Mai existase însă o revistă al cărei program vizase integrarea psihologiei clinice cu psihologia socială: în 1921, Journal of Abnormal Psychology (creat de Morton Prince, un psiholog clinician, în 1906) se transformase în Journal of Abnormal and Social Psychology. Proiectul în care Price se hotărâse să colaboreze cu Floyd Allport, cel mai proeminent psiholog social american din prima jumătate a secolului XX, n-a fost, din păcate, un succes. Foarte puţine articole au tratat legătura dintre cele două discipline. Studiile de psihologie socială erau menite să testeze noile teorii extrem de fertile (teoria comparării sociale, teoria disonanţei sau distincţia dintre influenţa normativă şi cea informaţională), iar studiile de psihologie clinică se adresau mai ales profesioniştilor şi nu urmăreau o relevanţă teoretică (Maddux, 2010).

Ca atare, Journal of Abnormal and Social Psychology s-a scindat, în 1965, în Journal of Abnormal Psychology şi Journal of Personality and Social Psychology. Până atunci, psihologii clinicieni se ocupaseră de măsurarea gradului de adaptare şi a aptitudinilor (de pildă, ale soldaţilor înainte şi în timpul celui de-al Doilea Război Mondial) şi de psihoterapie (mai ales după război, când nevoile de asistenţă ale veteranilor erau foarte mari şi când psihologia clinică a fost recunoscută ca o profesie dedicată îngrijirii sănătăţii, pentru că disfuncţiile psihice erau înţelese în analogie cu bolile somatice) (Kowalski şi Leary, 2003).

În plus, psihologii clinicieni s-au apropiat de psihanaliză pentru că făceau stagii clinice coordonate de psihiatri, iar aceştia, în marea lor majoritate, aveau o orientare psihanalitică. Din păcate, în ciuda tuturor meritelor ei inconstestabile, psihanaliza a fost întotdeauna reticentă la testarea empirică, ceea ce nu le-a îngăduit psihologilor clinicieni să fie foarte riguroşi şi a menţinut diferenţele metodologice dintre cele două domenii: psihologii sociali preferau experimentul, în vreme ce psihologii clinicieni favorizau studiul de caz. În anii ’50 şi ’60, psihologii interesaţi de comportamentul interpersonal şi cei interesaţi de procesele disfuncţionale nu considerau că ar avea ceva în comun şi nu comunicau. Determinanţii problemelor emoţionale şi comportamentale erau văzuţi ca strict intrapersonali şi neavând de-a face cu interacţiunile şi contextele sociale.

Probabil că legătura dintre cele două domenii ar fi fost mai strânsă dacă începând cu anii ’60 psihologia socială n-ar fi renunţat la abordarea sa tradiţională asupra grupului social. În 1963, Herbert Kelman, un psiholog social respectat, scrisese despre rolul grupului psihoterapeutic în generarea schimbării. Dar în mai puţin de un deceniu, psihologii sociali deveniseră „individualişti”, tratând mai degrabă despre individul în grup decât despre grupul ca atare (Steiner, 1974). Aparent, ei nu mai puteau livra o cunoaştere validă despre fenomenele de grup, atât de necesară în psihoterapie.

Nu este, cu siguranţă, inutil să menţionăm situarea psihologiei europene în contratimp cu cea americană. British Journal of Social and Clinical Psychology a apărut în 1962, iar în 1981, când psihologii americani căpătaseră o conştiinţă acută a fertilităţii domeniului de intersecţie dintre psihologia socială şi cea clinică, s-a transformat în British Journal of Social Psychology. De asemenea, psihologia socială clinică de limbă franceză a perpetuat până în zilele noastre opţiunea psihanalitică (vezi Barus-Michel, 1987).

După criza separării formale din 1965, în Statele Unite cele două discipline s-au apropiat din nou, de data aceasta defnitiv, şi, aşa cum am precizat deja, semnele concilierii au fost cartea lui Sharon Brehm (dar şi cartea editată de Gifford Weary şi Herbert Mirels, care are o excelentă introducere semnată de Ellen Langer în 1982 şi intitulată „The value of a social-psychological approach to clinical issues”) şi apariţia revistei unificatoare în 1983. De confluenţă au beneficiat ambele discipline. James Maddux remarcă: „Psihologia clinică a devenit mai riguros empirică, menţinându-şi preocuparea pentru înţelegerea adaptării psihologice. Iar psihologia socială s-a interesat şi ea mai mult de adaptare şi de problemele vieţii cotidiene, fără a face concesii preciziei. Cele două arii de cercetare au ajuns complementare atât în privinţa conţinuturilor, cât şi în privinţa metodelor” (Maddux, 2010, p. 10). Cu siguranţă, procesul de apropiere a fost accelerat de opţiunea practicii consilierii pentru problemele de adaptare normală şi pentru evitarea chestiunilor de psihopatologie. În felul acesta, teoriile asupra relaţiilor şi proceselor interpersonale din psihologia socială au devenit surse de neevitat pentru consiliere.

Evoluţia metodologică şi tematică a psihologiei în ultimele trei decenii ale veacului trecut şi interesul crescut pentru schimbarea personală, pentru sănătatea psihică, pentru adaptare şi pentru fericire au creat premise pentru evoluţia îngemănată a psihologiei sociale şi a psihologiei clinice. Mark Leary şi James Maddux (1987) disting opt principii care au determinat modificări radicale ale unor concepţii mai vechi şi au făcut posibile legăturile strânse dintre cele două ramuri ale psihologiei: problemele psihologice sunt probleme interpersonale; comportamentul normal este uneori disfuncţional; normele sociale determină distincţia dintre normalitate şi anormalitate; comportamentele sociale anormale sunt distorsiuni ale comportamentelor normale; judecăţile clinice presupun aceleaşi procese ca şi judecăţile sociale din viaţa de zi cu zi; intervenţiile clinice se bazează pe cogniţiile sociale; psihoterapia este un context social ca oricare altul; teoriile din psihologia socială oferă o bază pentru modelele de schimbare comportamentală. Editarea Handbook of Social and Clinical Psychology în 1991 de către Snyder şi Forsyth constituie un indiciu pentru gradul de maturitate al domeniului interdisciplinar.

Credem că cea mai bună descriere a contactului dintre cele două discipline o oferă Robin Kowalski şi Mark Leary în introducerea la culegerea lor de texte apărută în 2003. De aceea în rândurile de mai jos vom prelua consideraţiile lor, rezumându-le, dar introducând minime modificări. Cei doi autori consideră că cercetările situate la graniţa dintre psihologia socială şi psihologia clinică se referă în principal la dezvoltarea şi menţinerea dificultăţilor psihologice, la diagnosticul acestora şi la tratamentul lor.

a) Ca surse ale problemelor emoţionale şi comportamentale au fost investigate procesele psihosociale care implică eul şi identitatea, atitudinile, cogniţia socială, influenţa, relaţiile interpersonale şi comportamentul de grup. Din această perspectivă, putem cita studii experimentale în care participanţii normali, fără nici un fel de probleme clinice, sunt determinaţi să se simtă şi să se comporte aproximativ asemenea celor care caută ajutor psihologic. De exemplu, manipulând gradul de control perceput, participanţii resimt niveluri slabe de neajutorare şi depresie, asemănătoare oarecum cu reacţiile din viaţa de zi cu zi ale persoanelor diagnosticate cu depresie. Alte studii au vizat factorii personali care moderează efectele situaţiilor sociale asupra comportamentelor disfuncţionale. De pildă, s-au examinat efectele stimei de sine, ale stilurilor atribuţionale, ale stilurilor de ataşament asupra diverselor conduite cotidiene. În sfârşit, în categoria aceasta trebuie incluse cercetările de teren care explorează factorii generatori de probleme în viaţa de zi cu zi: strategiile de autohandicapare ale alcoolicilor, efectele negative ale respingerii de către colegi în copilărie şi adolescenţă, contagiunea socială a consumului excesiv de alimente, traiectoria relaţiilor conflictuale de cuplu ce se încheie cu divorţul etc.

b) A doua clasă importantă de demersuri empirice aflate la intersecţia dintre psihologia socială şi cea clinică include procesele implicate în percepţia şi diagnosticul problemelor comportamentale de către terapeuţi, de către clienţii înşişi şi de către persoanele din jurul acestora. În astfel de studii s-a pornit de la ideea că diagnosticarea psihologică poate fi văzută ca un proces de interpretare şi colectare de informaţii asemănător procesului prin care oamenii îşi formează impresii despre alţii în existenţa lor cotidiană. Există, prin urmare, studii de psihologie socială a diagnosticării clinice. În egală măsură, s-au efectuat studii asupra felului în care oamenii obişnuiţi percep, interpretează şi reacţionează la comportamentul anormal sau problematic al altora. Bunăoară, impresiile despre depresivi, despre cei bolnavi mental, despre cei care consumă alcool, alimente sau droguri în exces, dar şi percepţiile asupra propriilor dificultăţi emoţionale sau de comportament au format obiectul de interes al cercetătorilor.

c) În sfârşit, unii cercetători au testat ipoteze privind procesele psihosociale din tratamentul problemelor emoţionale şi comportamentale. Unele dintre aceste studii s-au desfăşurat în laborator, având drept subiecţi persoane cu disfuncţii psihologice superficiale – anxietate de evaluare, timiditate, preocupare excesivă pentru propria greutate. Alte studii din această categorie au vizat mai direct mediul în care aveau loc şedinţe de consiliere sau de psihoterapie. Împreună însă, aceste abordări au oferit o imagine clară a dinamicilor psihosociale din contextele de intervenţie. Iată câteva dintre temele abordate de unele dintre studiile incluse în această ultimă categorie postulată de Kowalski şi Leary: efectele expectanţelor, schimbarea conceptului de sine, eficienţa personală a clientului, controlul perceput, credibilitatea terapeutului, autodezvăluirea clientului, complezenţa şi rezistenţa clientului, rolul persuasiunii în consiliere etc.

Psihologia socială clinică se justifică prin năzuinţa psihologilor clinicieni şi a specialiştilor în consiliere spre eficienţă şi rigurozitate şi prin relevanţa teoriilor şi conceptelor din psihologia socială pentru domeniul intervenţiilor clinice. Neîndoielnic, multe dificultăţi şi disfuncţii psihologice sunt generate în cadrul interacţiunilor cotidiene care constituie sfera de predilecţie a psihologiei sociale. Pe de altă parte, psihologii clinicieni sunt conştienţi că eficienţa intervenţiilor lor terapeutice depinde în bună măsură de cunoaşterea dinamicilor psihosociale prezente în spaţiul clinic.

Am încercat, în volumul de faţă, să descriem dinamici psihice ilustrative pentru abordarea psihologiei sociale clinice, care să stimuleze cercetările româneşti în domeniu, dar mai ales să ofere fundamente teoretice demersurilor terapeutice şi practicilor clinice în general. Ne-am străduit să introducem în psihologia românească teme fie populare, despre care se vorbeşte mult chiar în mediul studenţesc, dar de fapt puţin cunoscute (cum este, de pildă, locul controlului), fie necunoscute, apărute doar în ultimii ani în revistele de specialitate, dar foarte atractive (ca, bunăoară, anxietatea socială fizică).

Cartea are 41 de capitole, grupate în nouă secţiuni. Din păcate, spaţiul restrâns nu ne îngăduie să evidenţiem aportul meritoriu al fiecărui autor şi însemnătatea temei pe care a tratat-o. Prin statutul ei hibrid din punct de vedere tematic, prin calitatea rară de a reuni interesele cvasitotalităţii membrilor Departamentului de Psihologie de la Iaşi, cartea a îngăduit multor colegi din facultate, reprezentând diverse ramuri şi orientări psihologice, să participe la acest proiect comun. Le suntem profund recunoscători tuturor autorilor pentru contribuţiile lor valoroase. Mulţumim, în egală măsură, reprezentanţilor Editurii Polirom care au făcut posibilă, prin stăruinţa şi meticulozitatea lor, tipărirea cărţii.

Ion Dafinoiu Ştefan Boncu

Referinţe bibliografice

Barus-Michel, J. (1987). Le sujet social, étude de psychologie sociale clinique. Paris: Dunod.

Brehm, S. (1976). The Application of Social Psychology to Clinical Practice. Washington: Hemisphere Publishing.

Harvey, J.H. (1983). The founding of the Journal of Social and Clinical Psychology. Journal of Social and Clinical Psychology, 1, 1-3.

Kelman, H.C. (1963). The role of the group in the induction of therapeutic change. International Journal of Group Psychotherapy, 13, 399-432.

Kowalski, R.M., Leary, M.R. (eds.) (2003). Key readings in social-clinical psychology. New York: Psychology Press.

Langer, E. (1982). The value of a social-psychological approach to clinical issues. În G. Weary, H. Mirels (eds.), Integration of Clinical and Social Psychology. Oxford: Oxford University Press.

Leary, M.R., Maddux, J.E. (1987). Progress toward a viable interface between social and clinical-counseling psychology. American Psychologist, 42, 904-911.

Maddux, J.E. (2010). Social psychological foundations of clinical psychology: History and orienting principles. În J.E. Maddux, J.P. Tangney (eds.), Social Psychological Foundations of Clinical Psychology. New York: Guilford.

Snyder, C.R., Forsyth, D.R. (eds.) (1991). Handbook of Social and Clinical Psychology. New York: Pergamon Press.

Steiner, I.D. (1974). Whatever happened to the group in social psychology? Journal of Experimental Social Psychology, 10, 94-106.

Strong, S.R. (1978). Social psychological approach to psychotherapy research. În S.L. Garfield, A.E. Bergin (eds.), Handbook of Psychotherapy and Behavior Change: An Empirical Analysis. New York: Wiley.

Valins, S., Nisbett, R.E. (1972). Attribution processes in the development and treatment of emotional disorders. În E.E. Jones, D.E. Kanouse, H.H. Kelley, R.E. Nisbett, S. Valins, B. Weiner (eds.), Attribution: Perceiving the Causes of Behavior. Morristown: General Learning Press.

Weary, G., Mirels, H. (eds.) (1982). Integration of Clinical and Social Psychology. Oxford: Oxford University Press.

Partea I

Aplicabilitatea teoriilor psihosociale în domeniul clinic

Capitolul 1

Teoria ataşamentului

Ion Dafinoiu

Teoria ataşamentului (Ainsworth et al., 1978; Bowlby, 1969/1982) este una dintre cele mai de succes teorii psihologice ale ultimei jumătăţi de secol. Acest succes poate fi explicat de câteva aspecte (Shaver şi Mikulincer, 2009):

–    teoria ataşamentului este puternic ancorată în ideile promovate de psihanaliză, psihologia cognitiv-developmentală şi cercetările etologice asupra primatelor;

–    deşi inspirat de ideile teoriilor psihodinamice ale vremii formulate de cele mai multe ori într-o manieră speculativă, Bowlby a reuşit, păstrându-le profunzimea şi complexitatea, să răspundă nevoii de fundamentare empirică a ideilor sale;

–    în ciuda formării sale iniţiale dominant clinice şi teoretice, Bowlby a reuşit, în urma colaborării sale cu M. Ainsworth, să dezvolte paradigme de cercetare empirică cu mare potenţial creativ care orientează şi astăzi cercetări ştiinţifice din cele mai diverse domenii ale psihologiei.

1.1. Sistemul comportamental de ataşament

În acord cu teoria propusă de J. Bowlby, ataşamentul este guvernat de un număr de principii. În primul rând, orice alarmă determinată de o sursă internă (de exemplu, o durere fizică) sau externă (de pildă, pierderea contactului cu persoana care furnizează îngrijire) va activa ceea ce Bowlby a numit sistemul comportamental de ataşament (attachment behavioral system). Cercetătorul britanic considera că acest sistem s-a dezvoltat ca o necesitate biologică şi se număra printre cele câteva programe biologice care cresc probabilitatea supravieţuirii. Acest set de răspunsuri înnăscute la situaţii ameninţătoare şi insecurizante cuprinde trei tipuri de comportamente:

–    căutarea, observarea şi încercarea de a menţine contactul cu figura de ataşament protectivă;

–    utilizarea persoanei de ataşament ca bază de securizare pentru explorarea situaţiilor sau experienţelor nefamiliare; ceea ce Bowlby numea sistemul comportamental de explorare este strâns legat de sistemul de ataşament;

–    orientarea către persoana de ataşament ca refugiu sigur în situaţii de pericol şi alarmă.

Deşi proximitatea fizică a fost primul element important al teoriei lui Bowlby, ulterior el a realizat ca aceasta este şi un simbol al disponibilităţii părintelui (a persoanei care asigură îngrijirea) de a furniza confort. Din această perspectivă, obiectivul comportamentului de ataşament nu este doar protecţia în raport cu un pericol prezent, ci şi asigurarea în continuare a disponibilităţii furnizorului de îngrijire. De altfel, Bowlby definea disponibilitatea persoanei de ataşament nu doar ca o problemă de accesibilitate, ci şi ca o chestiune de responsivitate emoţională.

Deşi Bowlby s-a concentrat iniţial asupra comportamentului bebeluşilor şi copiilor mici, ulterior a fost din ce în ce mai convins că manifestările acestei tendinţe biologice de ataşament sunt importante de-a lungul întregii vieţi. Cu cât este mai mare ameninţarea, cu atât mai puternică este nevoia de comunicare şi contact (uneori chiar fizic). În mod evident, apropierea corporală, esenţială pentru supravieţuirea copilului, poate fi deseori trăită şi ca o necesitate emoţională printre adolescenţi şi adulţi (Bowlby, 1980). Această idee a şi determinat ulterior mulţi cercetători să conceptualizeze şi să cerceteze ceea ce se numeşte ataşamentul adult.

În perioada adolescenţei şi a vârstei adulte, alţi parteneri relaţionali devin ţinte ale căror proximitate şi suport emoţional sunt căutate, precum prietenii apropiaţi şi partenerii romantici. Profesorii, în context academic, terapeuţii, în context clinic, pot servi ca surse reale sau potenţiale de confort şi suport. Mai mult, grupuri, instituţii şi personaje simbolice (Dumnezeu, Buddha, Fecioara Maria etc.) pot deveni figuri de ataşament. Ca grup, aceste persoane reale sau simbolice formează ceea ce Bowlby numea ierarhia figurilor de ataşament ale persoanei.

Ceea ce teoria ataşamentului numeşte activarea sistemului comportamental de ataşament se manifestă prin comportamente specifice la copii şi la adulţi. Astfel, la copii, strategia primară de ataşament include manifestări nonverbale ale nevoii de ajutor (mersul de-a buşilea, mersul în picioare, ridicarea braţelor etc.) orientate spre stabilirea şi menţinerea proximităţii cu furnizorul de îngrijire; la vârsta adultă, această strategie de ataşament se manifestă prin alte comportamente de stabilire a contactului (comunicare verbală directă sau prin mijloace tehnice – telefon, e-mail etc.), dar şi prin activarea mentală a imaginii persoanelor de ataşament.

Printre beneficiile adaptative ale satisfacerii nevoii de proximitate şi securitate, Bowlby (1973/1980) menţionează:

–    formarea şi menţinerea relaţiilor de succes;

–    învăţarea de strategii de reglare şi diminuare a emoţiilor negative precum furia, anxietatea, tristeţea;

–    menţinerea unui echilibru emoţional şi dezvoltarea rezilienţei în situaţii de stres;

–    asigurarea bazei pentru dezvoltarea unui larg repertoriu de deprinderi şi competenţe.

Sunt autori care conceptualizează ataşamentul ca reglare emoţională diadică. Bebeluşii nu sunt capabili să-şi regleze propriile emoţii şi stări de excitaţie şi de aceea au nevoie de ajutor din partea furnizorului de îngrijire în acest proces. Cum va reuşi, în cele din urmă, bebeluşul să-şi regleze emoţiile depinde, în bună măsură, de felul în care furnizorul de îngrijire îşi reglează propriile emoţii. Acest fapt explică şi transmiterea intergeneraţională a stilului de ataşament. Păstrând sintagma reglare emoţională diadică, menţionăm că interacţiunea bebeluş – furnizor de îngrijire generează efecte asupra ambilor termeni ai relaţiei. Putem vorbi despre o armonizare emoţională a furnizorului de îngrijire, o stare în care părintele este sensibil la indicatorii verbali şi nonverbali ai copilului şi este capabil să se transpună în mintea copilului. Capacitatea de armonizare mentală a furnizorului de îngrijire este rezultatul abilităţii de mentalizare sau al dezvoltării funcţiei reflexive şi este deosebit de importantă în dezvoltarea patternurilor de ataşament securizant.

Când figura primară de ataşament se dovedeşte a nu fi disponibilă, sensibilă sau responsivă, sentimentul de securitate nu este obţinut, iar distresul care iniţial a activat eforturile de căutare a proximităţii este alimentat de serioase îndoieli. Aceste interacţiuni anxiogene şi frustrante pot conduce la abandonarea strategiei iniţiale de ataşament şi la adoptarea unor strategii secundare de ataşament care pot lua două forme importante: hiperactivarea şi dezactivarea (Shaver şi Mikulincer, 2009).

Strategiile hiperactivante sunt ceea ce Bowlby (1969/1982) numea reacţii de protest la frustrarea nevoilor de ataşament. Principalul obiectiv al acestor strategii este acela de a determina o figură de ataşament insuficient de disponibilă şi responsivă să furnizeze suportul şi securizare. Pentru atingerea acestui obiectiv, individul aflat în această situaţie menţine sistemul de ataşament într-o stare de activare cronică (exagerarea pericolului, cereri intense de atenţie, îngrijire şi dragoste etc) pâna obţine suportul şi confortul dorit.

Strategiile dezactivante sunt, dimpotrivă, eforturi de a evita sau minimiza durerea şi frustrarea determinate de figurile de ataşament nedisponibile, neempatice sau neresponsive. Acest tip de răspunsuri par să se manifeste în relaţiile cu figurile de ataşament care dezaprobă sau chiar pedepsesc apropierea şi manifestările de cerere de ajutor, dependenţă şi vulnerabilitate. Bowlby (1969/1982) numea o astfel de strategie autodependenţă compulsivă. O asemenea dezactivare determină persoana să-şi nege nevoile de ataşament, să evite intimitatea şi interdependenţa în relaţii, să se distanţeze de ameninţările care pot cauza activarea nedorită şi, potenţial, de necontrolat a nevoilor, gândurilor, emoţiilor sau comportamentelor de ataşament.

1.2. Infrastructura psihologică a sistemului comportamental de ataşament: modelele de lucru interne

Una dintre ideile fundamentale ale teoriei ataşamentului este că oamenii interacţionează cu ceilalţi în baza unui repertoriu unic de amintiri, obiective, aşteptări şi tendinţe comportamentale care îi orientează în procesul de relaţionare şi construcţie a mediului lor social. Deşi aceste reprezentări mentale se dezvoltă continuu, teoria ataşamentului afirmă că modelele de interacţiune dezvoltate în prima copilărie au o influenţă puternică de-a lungul întregii vieţi. Modelele de lucru interne (internal working models) ale ataşamentului sunt considerate caracteristici centrale ale personalităţii care modelează felul în care sistemul de ataşament se manifestă orientând răspunsurile cognitive, afective şi comportamentale în situaţii de ataşament relevante. Conceptul modelelor de lucru este piatra unghiulară a teoriei ataşamentului. Se consideră că modelele de lucru organizează sistemul comportamental de ataşament, mediază diferenţele individuale ale stilului de ataşament şi explică stabilitatea în funcţionarea ataşamentului de-a lungul întregii vieţi.

Bowlby a dezvoltat conceptul modelelor de lucru reacţionând la concepţia kleiniană care considera că obiectele relaţionale şi fanteziile îşi au sursa în interiorul copilului mai degrabă decât în interacţiunile curente cu persoane reale. De asemenea, Bowlby a considerat inadecvată utilizarea unor metafore statice precum imagine sau hartă pentru a descrie modelele mentale dinamice care fundamentează sistemul comportamental de ataşament, preferând sintagma „model de lucru intern” care începuse să fie utilizată în domeniul inteligenţei artificiale (Wallin, 2007).

Nu trebuie minimizată nici influenţa lui J. Piaget, care a argumentat că acţiunile copilului asupra obiectelor sunt treptat interiorizate sub forma unor scheme şi operaţii mentale. Într-o manieră similară acestuia, Bowlby a argumentat că interacţiunile repetate ale bebeluşului cu furnizorul primar de îngrijire (părintele) produce cunoştinţe care se interiorizează ca modele de lucru.

Bowlby menţionează două forme majore de modele de lucru: reprezentări ale răspunsurilor şi tendinţelor principalelor persoane de ataşament – modele de lucru ale altora –, şi reprezentări despre propria sa competenţă şi capacitate de a se face iubit – modele de lucru ale sinelui. Manifestarea repetată a sistemului comportamental de ataşament în contextul unor relaţii interpersonale strânse cu figuri de ataşament importante conduce la dezvoltarea unor reprezentări complexe cu privire la disponibilitatea, responsivitatea şi sensibilitatea acestor persoane, dar şi a unor reprezentări despre propria lor abilitate de a activa atenţia şi afecţiunea partenerului. Astfel de structuri cognitiv-afective organizează amintirile persoanei referitoare la interacţiunile cu figurile importante de ataşament, orientează viitoarele comportamente de obţinere a proximităţii şi suportului şi explică în bună măsură imaginea persoanei despre ea însăşi, inclusiv sentimentul de a merita să fii iubit şi cel al valorii sociale.

Modelele de lucru ale ataşamentului sunt similare în multe privinţe altor structuri cognitive studiate de psihologii sociali şi care includ scheme, scripturi şi prototipuri. Asemenea tuturor acestor constructe, modelele de lucru sunt structuri cognitiv-afective ipotetice stocate în memoria de lungă durată şi activate sub formă de răspunsuri la indicatorii relevanţi ai situaţiilor de ataşament. Ele organizează experienţa trecută şi furnizează un cadru pentru înţelegerea noilor experienţe şi ghidarea interacţiunilor sociale.

Modelele de lucru sunt construite în contextul creat de sistemul comportamental de ataşament şi sunt alcătuite din patru elemente interrelaţionate (Collins şi Read, 1994): a) amintirile legate de situaţiile de ataşament, b) credinţele, atitudinile şi expectaţiile despre sine şi ceilalţi în relaţie cu procesele de ataşament, c) obiectivele şi nevoile asociate ataşamentului, d) strategiile şi planurile asociate realizării obiectivelor ataşamentului.

Cele mai funcţionale modele de ataşament sunt cu adevărat de lucru deoarece ele rămân deschise la modificare în baza unor noi experienţe. Deşi Bowlby a afirmat că modelele de lucru au potenţialul de a fi modificate, actualizate sub impactul unor noi relaţii, al unei conştientizări crescute sau al reinterpretării unor relaţii trecute, el a observat, de asemenea, că aceste modele sunt deseori rezistente la schimbare din cauza faptului că funcţionează inconştient şi fac parte din defense inconştiente autoprotective.

Studii longitudinale asupra ataşamentului au evidenţiat existenţa unei continuităţi de 80% între patternurile de ataşament infantil şi stilurile de ataşament ale adulţilor (Fraley, 2002). În 20% dintre cazuri, statusul ataşamentului se schimbă, de cele mai multe ori, de la insecurizat la securizat. Această categorie a securităţii dobândite are o semnificaţie clinică importantă întrucât sugerează că felul în care copilul sau adultul îşi reglează distresul asociat ataşamentului se poate schimba cu timpul.

În ciuda faptului că o parte a literaturii asupra ataşamentului pare să acrediteze ideea că modelele de lucru sunt simple şi univoce cu privire la principalele aspecte ale relaţiilor interpersonale importante, există cercetări ştiinţifice care argumentează – în acord cu ideile lui Bowlby – că majoritatea oamenilor pot să-şi amintească şi să fie afectaţi deopotrivă de interacţiuni cu figuri de ataşament care le întăresc sentimentul de securitate, precum şi de interacţiuni care le erodează acest sentiment (Shaver şi Mikulincer, 2009). Această idee este deosebit de importantă pentru cercetătorii care evaluează ataşamentul şi unele dintre efectele acestuia. Dacă, de pildă, cercetătorul se focalizează asupra infidelităţii sexuale, atunci toate experienţele legate de această temă devin mult mai accesibile şi cu o influenţă psihologică mult mai mare decât în mod obişnuit. De obicei, la nivelul unei relaţii specifice, modelul reprezentând interacţiunea tipică cu respectiva figură de ataşament are cea mai mare probabilitate de a fi accesat şi, prin urmare, de a orienta interacţiunile cu aceasta. La un nivel mai general, modelele ce reprezintă interacţiunile cu figurile importante de ataşament (de exemplu, părinţi, parteneri romantici) devin, de obicei, cele mai disponibile reprezentări şi au cel mai puternic efect asupra expectaţiilor, sentimentelor şi comportamentelor asociate ataşamentului în majoritatea interacţiunilor personale de-a lungul timpului. Acest fapt intră în acord cu ideea iniţială a lui Bowlby conform căreia cele mai importante modele ale interacţiunii cu furnizorii primari de îngrijire în copilărie (în mod obişnuit, părinţii) devin parte a cunoştinţelor procedurale implicite cu privire la relaţiile apropiate, la interacţiunile sociale şi la reglarea distresului.

1.3. Evaluare şi diferenţe individuale

În acord cu teoria ataşamentului (Bowlby, 1988; Shaver şi Mikulincer, 2009; Fraley şi Phillips, 2009), istoria unică a experienţelor de ataşament şi modelele de lucru interne (ale sinelui şi ale altora) rezultate din acestea conduc la formarea unor diferenţe individuale relativ stabile cu privire la stilul de ataşament – un pattern habitual de expectaţii, nevoi, emoţii şi comportamente manifestat în interacţiunile interpersonale şi relaţiile apropiate. În funcţie de felul în care este măsurat, stilul de ataşament caracterizează procesele mentale şi comportamentele tipice ale unei persoane manifestate într-o anume relaţie (stilul specific de relaţionare) sau în majoritatea relaţiilor (stilul global).

Prima care a demonstrat existenţa unor patternuri specifice de ataşament a fost Mary Ainsworth (1978). Utilizând procedura de laborator a Situaţiei Nefamiliare (Strange Situation), Ainsworth a descris patternurile de răspuns ale copiilor la separarea de mamă şi la reîntâlnirea acesteia într-o situaţie nefamiliară. În contextul dezbaterii ştiinţifice creat de afirmaţia lui Bowlby că sistemul de ataşament este activ de-a lungul întregii vieţi, Mary Main s-a focalizat asupra studierii stării minţii cu privire la ataşament în cazul adulţilor ca predictor al ataşamentului bebeluşilor identificat cu ajutorul procedurii Situaţiei Nefamiliare. Astfel, ea a deplasat studiul ataşamentului de la nivel comportamental la nivel reprezentaţional. Rezultatul cercetărilor ei şi ale colaboratorilor săi (1985) s-a concretizat în dezvoltarea unui interviu semistructurat – AAI (Adult Attachment Interview). După apariţia AAI, cercetările în domeniul ataşamentului adult s-au dezvoltat şi diversificat ca urmare a interesului crescut cu privire la stabilitatea şi continuitatea stilului de ataşament, la transmiterea intergeneraţională a acestuia, la efectele pe termen lung ale securităţii/insecurităţii ataşamentului asupra funcţionării relaţiilor interpersonale şi proceselor de grup. Aceste cercetări au generat multe instrumente psihometrice în domeniul ataşamentului, interviuri (o parte dintre ele variante ale AAI), dar şi scări de autoevaluare, chestionare (Levy şi Kelly, 2009; Fraley şi Phillips, 2009) şi probe proiective (Berant, 2009). Vom face în continuare câteva comentarii cu privire la unele dintre cele mai importante modalităţi de evaluare a ataşamentului şi la diferenţele individuale pe care acestea le-au demonstrat.

Utilizarea procedurii structurate de laborator a Situaţiei Nefamiliare dezvoltată de Ainsworth şi colaboratorii săi (1978) s-a concretizat în clasificarea, iniţială a bebeluşilor în trei categorii: securizat, anxios-ambivalent şi anxios-evitant. Ulterior, Main şi Solomon (1990) au adăugat o a patra categorie – dezorganizat/dezorientat –, caracterizată printr-un comportament dificil şi o neaşteptată fluctuaţie între anxietate şi evitare. Bebeluşii clasificaţi ca securizaţi în Situaţia Nefamiliară reacţionează la separarea de mamă prin comportamente observabile de distres, dar la reîntâlnirea acesteia se liniştesc repede şi se reîntorc la activităţile de explorare şi manipulare a jucăriilor. Reacţiile bebeluşilor evitanţi sunt complet diferite şi par să indice o dezactivare a sistemului de ataşament: ei manifestă un distres scăzut la separarea de mamă şi pot să se îndepărteze de ea sau să o evite în momentul reîntâlnirii ei. Reacţiile bebeluşilor anxioşi sunt hiperreactivate: ţipă şi protestează furioşi pe durata separării şi manifestă furie, rezistenţă şi reacţii exagerate la reîntâlnirea mamei, ceea ce face dificilă calmarea lor şi reluarea explorării şi jocului.

Preocupaţi de întrebări precum: „Tendinţele înnăscute, biologice ale sistemului de ataşament (subliniate de Bowlby) sunt modelate de comportamentul furnizorilor primari de îngrijire (de cele mai multe ori, părinţii)?”, Dacă da, atunci putem vorbi de o transmitere intergeneraţională a sistemului de ataşament?”, Main şi colaboratorii săi (Main, Kaplan şi Cassidy, 1985) au dezvoltat Adult Attachment Interview (AAI), un interviu de aproximativ o oră centrat pe istoria personală a experienţelor de ataşament ca modalitate de a determina ce aspecte reziduale ale experienţelor de ataşament există în mintea părinţilor şi influenţează felul în care ei se comportă cu propriii copii. Interviul constă în 18-20 de întrebări adresate într-o ordine standardizată. Subiecţilor, persoane adulte, li se cere să descrie relaţiile pe care le-au avut în copilărie cu părinţii, alegând cinci adjective sau fraze scurte pentru a caracteriza fiecare relaţie şi, ulterior, să ilustreze aceşti descriptori cu amintiri specifice. Pentru a activa informaţii relaţionate cu situaţiile de ataşament, subiecţilor li se cere să relateze despre felul în care părinţii s-au comportat cu ei în situaţii de distres fizic sau emoţional. Ei sunt chestionaţi şi în legătură cu amintirile lor despre experienţe de separare, pierdere, respingere şi despre situaţiile în care s-au simţit ameninţaţi (inclusiv abuzuri fizice şi sexuale). Intervievatorul le cere subiecţilor să reflecteze asupra comportamentului lor de părinte şi să comenteze cum anume experienţele lor din copilărie le-au influenţat viaţa.

Cercetările coordonate de Main au evidenţiat o corespondenţă evidentă între modul de discurs al părintelui activat de AAI (adică felul de a vorbi al părintelui despre propriile experienţe de ataşament) şi comportamentul propriului copil în Situaţia Nefamiliară. Main şi colaboratorii săi au prezentat categoriile de ataşament identificate de ei, precum şi patternurile infantile corespunzătoare. Astfel, copiilor securizaţi le corespund adulţi securizaţi sau autonomi, copiii anxioşi-evitanţi au părinţi detaşaţi, copiii anxioşi-ambivalenţi au părinţi preocupaţi, iar copiii cu ataşament dezorganizat/dezorientat au părinţi cu ataşament nerezolvat/dezorganizat (pentru o prezentare detaliată a acestei corespondenţe se poate consulta lucrarea lui D.J. Wallin, Attachment in Psychotherapy, publicată în 2007).

Cercetările iniţiate de Main asupra ataşamentului persoanelor adulte şi, ulterior, continuate şi dezvoltate prin studiul ataşamentului în diverse situaţii de interacţiune psihosocială au evidenţiat cel puţin trei aspecte importante pentru teoria ataşamentului (Sonkin, 2005):

–    stilul de ataşament al viitorilor părinţi prezice într-o proporţie de peste 80% stilul de ataşament al copiilor lor (van Ijzendoorn, 1995);

–    deşi schimbările survenite de-a lungul timpului pot influenţa statusul ataşamentului copilului, există o puternică continuitate între patternurile ataşamentului infantil, cele ale copilului şi adolescentului şi patternurile de ataşament ale adultului. Există totuşi şi schimbări ale ataşamentului care se pot manifesta în ambele direcţii – de la securizat la insecurizat şi de la insecurizat la securizat (se vorbeşte, de altfel, de securizare dobândită);

–    adulţii evaluaţi ca având o stare mentală insecurizată cu privire la ataşament au dificultăţi mai mari în managerierea vicisitudinilor vieţii, în general, şi a relaţiilor interpersonale, în special, decât cei evaluaţi ca securizant ataşaţi (Shaver şi Mikulincer, 2009).

Având în vedere dificultăţile utilizării AAI – în termenii timpului de administrare, ai necesităţii unui antrenament specific pentru codificarea şi interpretarea rezultatelor –, tot mai multe cercetări au început, valorificând unii dintre itemii AAI, precum şi categoriile de ataşament propuse de Ainsworth şi Main, să dezvolte probe proiective, chestionare şi scări de autoevaluare a stilurilor de ataşament.

Astfel, în 2012, Carol George (unul dintre coautorii AAI) împreună cu Malcolm West au dezvoltat AAP, Adult Attachment Projective Picture System, un test constând în opt desene (o scenă neutră şi şapte scene ale unor situaţii de ataşament). Conform autorilor, desenele au fost selectate cu atenţie dintr-un număr mare de imagini provenind din diverse surse precum literatura pentru copii, cărţi de psihologie şi antologii fotografice. Desenele AAP evocă, în acord cu teoria, evenimente precum boala, singurătatea, separarea şi abuzul. Aceste desene conţin doar detaliile suficiente pentru a identifica evenimentul; expresiile faciale evidente şi alte detalii care ar putea orienta răspunsurile în anumite direcţii sunt absente. Ca şi în cazul AAI, răspunsurile subiecţilor sunt înregistrate, transcrise şi apoi scorate. Scările de evaluare utilizate includ şi scări similare utilizate de AAI. Autorii consideră că acest test consumă mai puţin timp pentru administrare şi scorare, ceea ce-l face mult mai util pentru clinicieni.

În 1987, adoptând tipologia ataşamentului propusă de M. Ainsworth, Hazan şi Shaver au dezvoltat o scală de evaluare a ataşamentului adulţilor alcătuită din scurte descrieri ale celor trei tipuri de ataşament – evitant, anxios-ambivalent şi securizant. Respondenţilor li se cere să rememoreze experienţele din istoria lor romantică şi să indice care dintre cele trei descrieri exprimă cel mai bine felul în care gândesc, se comportă şi simt într-o relaţie romantică. Pentru ilustrare notăm descrierea categoriei anxios-ambivalent:

Am descoperit că celelalte persoane au reţineri în a se angaja în relaţii atât de apropiate pe cât mi-aş dori. Deseori mă îngrijorează faptul că partenerul meu nu mă iubeşte cu adevărat sau că nu mai doreşte să stea cu mine. Doresc să am o relaţie mult mai apropiată cu el şi uneori acest lucru îi sperie pe oameni şi-i îndepărtează de mine (Hazan şi Shaver, 1987, p. 515).

Această scală de evaluare a fost adoptată de mulţi cercetători din domeniile social, clinic, al psihologiei personalităţii datorită timpului extrem de scurt de administrare.

În 1990, integrând ideile lui Bowlby (1973), cele exprimate de Main, Kaplan şi Cassidy (1985), precum şi de autori din domeniul psihanalizei şi teoriei interpersonale, Bartholomew a argumentat că oamenii dezvoltă modele reprezentaţionale separate despre ei şi despre lumea lor socială (modele de lucru ale sinelui/modele de lucru ale altora – vezi paragraful anterior) şi că aceste modele pot avea valenţe pozitive sau negative. În cazul în care combinăm aceste modele reprezentaţionale ţinând cont de valenţele lor pozitive sau negative, atunci putem obţine patru patternuri de ataşament şi nu trei, aşa cum propuseseră Hazan şi Shaver în 1987 (Bartholomew şi Horowitz, 1991): patternul securizant (pozitiv-pozitiv), patternul preocupat (negativ-pozitiv), patternul detaşat (pozitiv-negativ) şi patternul temător (negativ-negativ). Utilizând o modalitate similară celei propuse de Hazan şi Shaver, Bartholomew şi Horowitz (1991) au dezvoltat The Relationship Questionnaire (RQ), care conţine descrierea celor patru tipuri.

Deşi aceste instrumente psihometrice de tip categorial erau utilizate pe scară largă, mulţi cercetători au început să le identifice neajunsurile deoarece ele forţau oamenii să aleagă doar o singură categorie despre care credeau că-i descriu cel mai bine, cu toate că mai multe categorii păreau să li se potrivească. Pentru a diminua aceste limite, unii cercetători au trecut la o evaluare dimensională a ataşamentului, astfel încât el era descris mai bine cu ajutorul unor scoruri pentru fiecare dimensiune luată în consideraţie. Ca urmare, la câţiva ani după publicarea RQ, Griffin şi Bartholomew (1994) au dezvoltat un chestionar cu 30 de itemi – Relationship Scales Questionnaire (RSQ) – al căror conţinut a fost inspirat de descrierile lui Hazan şi Shaver, precum şi de cele din RQ. Acest chestionar caracterizează ataşamentul persoanelor evaluate cu ajutorul unui scor pentru fiecare dintre cele patru patternuri descrise anterior. O astfel de evaluare dimensională este mult mai potrivit pentru cercetarea factorilor susceptibili să influenţeze modificarea ataşamentului sub impactul unor factori developmentali.

În 1998, ca urmare a unei analize factoriale a tuturor instrumentelor de limbă engleză pentru evaluarea dimensională a ataşamentului, Brennan, Clark şi Shaver au descoperit, în acord cu modelul propus de Bartholomew şi Horowitz, că toate evaluările pot fi reduse la două dimensiuni ortogonale – anxietatea ataşamentului (teama de separare şi abandon) şi evitarea ataşamentului (disconfort determinat de intimitate şi dependenţă). Cele patru patternuri de ataşament descrise anterior, în funcţie de aceste două dimensiuni pot fi descrise astfel: securizant – anxietate scăzută, evitare scăzută; preocupat (numit şi anxios-ambivalent) – anxietate crescută, evitare scăzută; temător-evitant – anxietate crescută, evitare crescută; detaşat-evitant – anxietate scăzută, evitare crescută. Studiile lor s-au finalizat cu realizarea Experiences in Close Relationships Scale (ECR), alcătuită din 36 de itemi, unul dintre cele mai utilizate instrumente psihometrice în domeniul ataşamentului.

O problemă importantă este felul în care sunt conceptualizaţi aceşti factori. Unii cercetători, aderând la interpretarea propusă de Griffin şi Bartholomew (1994), au favorizat modelele de lucru ale sinelui şi ale altora. În acest cadru de interpretare, diferenţele individuale sunt conceptualizate ca diferenţe determinate de valenţa (adică, pozitivitate/negativitate) modelelor pe care oamenii le au despre ei înşişi şi despre ceilalţi. O alternativă la acest tip de conceptualizare este cadrul afectiv-motivaţional propus de Fraley şi Shaver (2000). Din această perspectivă, cele două dimensiuni – anxietate şi evitare – pot fi conceptualizate ca reflectând variabilitatea în funcţionarea celor două subsisteme (afectiv şi motivaţional) fundamentale ale sistemului comportamental de ataşament. Una dintre componentele sistemului se implică în monitorizarea şi evaluarea evenimentelor din perspectiva relevanţei lor pentru obiectivele asociate ataşamentului, precum proximitatea fizică sau psihologică, disponibilitatea şi sensibilitatea figurilor de ataşament; iar a doua componentă este responsabilă pentru reglarea comportamentului de ataşament din perspectiva obiectivelor asociate ataşamentului (Shaver şi Mikulincer, 2009). Unul dintre avantajele cadrului de interpretare de mai sus este acela că permite celor patru tipuri de ataşament propuse de Bartholomew să fie conceptualizate ca o combinaţie liniară între cele două dimensiuni ale anxietăţii şi evitării (Fraley şi Philips, 2009). De exemplu, securitatea şi evitarea detaşată sunt caracteristice persoanelor care au un prag foarte ridicat al detectării indicatorilor de respingere. Preocuparea şi evitarea anxioasă sunt caracteristice persoanelor cu un prag scăzut al detectării unor astfel de indicatori, dar care îşi fac griji dacă sunt demne de dragostea celorlalţi şi la indicatorii de respingere deosebit de salienţi. Securitatea şi preocuparea caracterizează persoanele care doresc să aibă relaţii apropiate şi intime cu partenerii lor. Evitarea detaşată şi evitarea anxioasă sunt specifice persoanelor care încearcă să nege importanţa relaţiilor apropiate sau se străduiesc să nu devină vulnerabile în astfel de relaţii.

Ca şi în alte domenii ale psihologiei, şi în cazul ataşamentului cercetătorii s-au întrebat în ce măsură unele dintre caracteristicile ataşamentului sunt transmise ereditar. Există totuşi puţine cercetări asupra bazei ereditare a insecurităţii ataşamentului aşa cum este ea măsurată cu ajutorul chestionarelor sau al AAI (Shaver şi Mikulincer, 2009); se pare însă că există argumente pentru a afirma transmiterea ereditară a anxietăţii ataşamentului (Crawford et al., 2007), iar cercetările asupra gemenilor adulţi furnizează argumente pentru o contribuţie genetică a caracteristicilor ataşamentului măsurate cu ajutorul AAI (Torgersen, Gorva şi Sommerstad, 2007).

Referinţe bibliografice

Ainsworth, M.D.S., Blehar, M.C., Waters, E., Wall, S. (1978). Patterns of Attachment: A Psychological Study of the Strange Situation. Hillsdale, NJ: Erlbaum.

Bartholomew, K., Horowitz, L. (1991). Attachment styles among young adults: A test of the four-category model. Journal of Personality and Social Psychology, 61, 226-245.

Berant, E. (2009). Attachment styles, the Rorschach, and the Thematic Apperception Test: Using traditional projective measures to assess aspects of attachment. În J.H. Obegi, E. Berant (eds.), Attachment Theory and Research in Clinical Work with Adults (pp. 181-208). New York: Guilford Press.

Bowlby, J. (1973). Attachment and Loss. Vol. 2. Separation: Anxiety and Anger. New York: Basic Books.

Bowlby, J. (1980). Attachment and Loss. Vol. 3. Loss: Sadness and Depression. New York: Basic Books.

Bowlby, J. ([1969] 1982). Attachment and Loss. Vol. 1. Attachment (ed. a II-a). New York: Basic Books.

Bowlby, J. (1988). A Secure Base: Clinical Applications of Attachment Theory. Londra: Routledge.

Brennan, K.A., Clark, C.L., Shaver, P.R. (1998). Self-report measurement of adult attachment: An integrative overview. În J.A. Simpson, W.S. Rholes (eds.), Attachment Theory and Close Relationships (pp. 46-76). New York: Guilford Press.

Collins, N.L., Read, S.J. (1994). Cognitive representations of adult attachment: The structure and function of working models. În K. Bartholomew, D. Perlman (eds.), Advances in Personal Relationships. Vol. 5. Attachment Processes in Adulthood (pp. 53-90). Londra: Kingsley.

Crawford, T.N., Livesley, W.J., Jang, K.L., Shaver, P.R., Cohen, P., Ganiban, J. (2007). Insecure attachment and personality disorder: A twin study of adults. Journal of Personality Disorders, 21, 191-208.

Fraley, R.C. (2002). Attachment stability from infancy to adulthood: Meta-analysis and dynamic modeling of developmental mechanisms. Personality and Social Psychology Review, 6(2), 123-151.

Fraley, R.C., Phillips, R.L. (2009). Self-report measures of adult attachment in clinical practice. În J.H. Obegi, E. Berant (eds.), Attachment Theory and Research in Clinical Work with Adults (pp. 153-180). New York: Guilford Press.

Fraley, R.C., Shaver, P.R. (2000). Adult romantic attachment: Theoretical developments, emerging controversies, and unanswered questions. Review of General Psychology, 4, 132-154.

George, C., West, M.L. (2012). The Adult Attachment Projective Picture System: Attachment Theory and Assessment in Adults. New York: Guilford Press.

Griffin, D.W., Bartholomew, K. (1994). Metaphysics of measurement: The case of adult attachment. În K. Bartholomew, D. Perlman (eds.), Advances in Personal Relationships. Vol. 5. Attachment Processes in Adulthood (pp. 17-52). Londra: Jessica Kingsley.

Hazan, C., Shaver, P.R. (1987). Romantic love conceptualized as an attachment process. Journal of Personality and Social Psychology, 52, 511-524.

Levy, K.N., Kelly K.M. (2009). Using interviews to assess adult attachment. În J.H. Obegi, E. Berant (eds.), Attachment Theory and Research in Clinical Work with Adults (pp. 121-152). New York: Guilford Press.

Main, M., Kaplan, N., Cassidy, J. (1985). Security in infancy, childhood, and adulthood: A move to the level of representation. În I. Bretherton, E. Waters (eds.), Growing points of attachment theory and research. Monographs of the Society for Research in Child Development (1-2, Serial No. 209), 50, 66-104.

Main, M., Solomon, J. (1990). Procedures for identifying infants as disorganized/disoriented during the Ainsworth Strange Situation. În M.T. Greenberg, D. Cicchetti, M. Cummings (eds.), Attachment in the preschool years: Theory, research, and intervention (pp. 121-160). Chicago: University of Chicago Press.

Shaver, Ph.R., Mikulincer, M. (2009). An overview of adult attachment theory. În J.H. Obegi, E. Berant (eds.), Attachment Theory and Research in Clinical Work with Adults (pp. 17-45). New York: Guilford Press.

Sonkin, D. (2005). Attachment theory and psychotherapy. The California Therapist, 17(1), 68-77.

Torgersen, A.M., Gorva, B.K., Sommerstad, R. (2007). A pilot study of attachment patterns in adult twins. Attachment & Human Development, 9, 127-138.

van Ijzendoorn, M. (1995). Adult attachment representations, parental responsiveness, and infant attachment: A meta-analysis on the predictive validity of the Adult Attachment Interview. Psychological Bulletin, 117(3), 387-403.

Wallin, D.J. (2007). Attachment in Psychotherapy. New York: The Guilford Press.