© 2013 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4016-4

ISBN PDF: 978-973-46-4017-7

ISBN print: 978-973-46-3684-6

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: © Tiberiu Chelcea, Building Block #2 (2012, guaşă, colaj pe hârtie)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Prezentarea autorilor

PETRU ILUŢ este profesor emerit la Departamentul de Sociologie al Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca. Licenţiat în filosofie, doctor în psihologie (socială), cu stagii de specializare în SUA şi, de mai scurtă durată, în Franţa, Germania şi Suedia. Domenii de interes: sociopsihologia familiei şi a valorilor, metodologia cercetării sociale. A publicat şi a coordonat numeroase volume la diverse edituri din ţară. Dintre cărţile de autor, la Editura Polirom au apărut: Ancheta sociologică şi sondajul de opinie (1997, 2006, în colaborare cu Traian Rotariu), Abordarea calitativă a socioumanului (1997), Iluzia localismului şi localizarea iluziei. Teme actuale de psihosociologie (2000), Sinele şi cunoaşterea lui. Teme actuale de psihosociologie (2001), Valori, atitudini şi comportamente sociale. Teme actuale de psihosociologie (2004), Sociopsihologia şi antropologia familiei (2005), Psihologie socială şi sociopsihologie. Teme recurente şi noi viziuni (2009), iar mai recent, la aceeaşi editură, coautor al volumului coordonat de Traian Rotariu şi Vergil Voineagu, Inerţie şi schimbare. Dimensiuni sociale ale tranziţiei în România (2012). Este membru al mai multor asociaţii profesionale din ţară şi străinătate.

IOAN BIRIŞ este profesor la Departamentul de Filosofie şi Ştiinţe ale Comunicării de la Universitatea de Vest din Timişoara, licenţiat în filosofie. Are un doctorat în filosofie şi unul în sociologie. A beneficiat de burse şi stagii de documentare la universităţile din München, Padova şi Dijon. Este profesor „Jean Monnet” (din 2001) şi a fost profesor asociat la Universitatea din Padova (2007-2009). De mai mulţi ani este preşedintele Comitetului de Istoria şi Filosofia Ştiinţei şi Tehnicii al Academiei Române, filiala Timişoara. A mai publicat: Istorie şi cultură (Dacia, 1996); Valorile dreptului şi logica intenţională (Servo-Sat, 1996); Sociologia civilizaţiilor (Dacia, 2000); Totalitate, sistem, holon (Mirton, 1992, Editura Universităţii de Vest, 2007); Conceptele ştiinţei (Editura Academiei Române, 2010).

IOANA BORDEIANU este doctor în sociologie al Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca din 2012. Predă la Şcoala de Pregătire a Agenţilor de Poliţie de Frontieră „Avram Iancu” din Oradea (Academie parteneră Frontex) şi este şef al Catedrei de limbi străine şi ştiinţe socioumane din cadrul acesteia. A fost membră a proiectului „English for peacekeeping” între anii 2001 şi 2007. Lucrează cu Agenţia Frontex din anul 2008 în diferite programe europene. Domenii de interes: sociopsihologia, relaţiile internaţionale, securitatea europeană şi relaţiile publice. Dintre publicaţii, amintim: manualul English for modern policing (în colaborare cu British Council, coord. Mark Roberts, Ioana Bordeianu, Editura Ministerului Administraţiei şi Internelor, 2003), „The bond between social interaction and interactive methods of teaching in engineering (vocational) education” (Analele Universităţii din Oradea, 2010), „Securitatea europeană şi influenţe europene majore în educaţia funcţionarului public cu statut special” (Guvernanţă, intelligence şi securitate, 2011), „Dimensiuni sociopsihologice ale metodelor de selecţie a candidaţilor pentru şcolile de poliţie în context european. Calitate şi responsabilitate” (Guvernanţă, intelligence şi securitate, 2012).

Melinda BREBAN este doctor în sociologie al Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca din 2011 şi lector la Facultatea de Ştiinţe ale Educaţiei, Psihologie şi Educaţie Fizică şi Sport din cadrul Universităţii de Vest „Vasile Goldiş” din Arad. Domenii de interes: psihologia socială, sociologia familiei. Dintre publicaţii: Psihologie socială (Daya, 2007), „Tendinţe ale căsătoriei şi nupţialităţii în România” (Societate şi politică, 2007).

SEPTIMIU CHELCEA este licenţiat în psihologie, doctor în sociologie din 1974 al Universităţii din Bucureşti, profesor onorific la Facultatea de Sociologie şi Asistenţă Socială (Universitatea din Bucureşti). Domenii de interes: identitate naţională şi identitate europeană, opinie publică, psihosociologia publicităţii. Autor al volumelor: Personalitate şi societate în tranziţie (Editura Ştiinţă şi Tehnică S.A., 1994), Opinia publică. Strategii de persuasiune şi manipulare (Editura Economică, 2006), Metodologia cercetării sociologice. Metode cantitative şi calitative (ediţia a III-a, Editura Economică, 2001, 2007), Manual de redactare în ştiinţele socioumane (comunicare.ro, 2011). Coordonator al volumelor: Memorie socială şi identitate naţională (INI, 1998), Psihosociologie. Teorii, cercetări, aplicaţii (ediţia a II-a, Polirom, 2008), Ruşinea şi vinovăţia în spaţiul public. Pentru o sociologie a emoţiilor (Humanitas, 2008). A publicat mai multe studii în volume colective, dintre care menţionăm: „Identitatea naţională a românilor: perspective psihosociologice” (în volumul coordonat de Traian Rotariu şi Vergil Voineagu, Inerţie şi schimbare. Dimensiuni sociale ale tranziţiei în România, Polirom, 2012). Premii şi distincţii: Premiul Academiei Române „P.S. Aurelian” (1980) şi Premiul „Opera Omnia” pentru întreaga activitate de cercetare ştiinţifică (2004).

JUDIT COLŢAN este doctorand al Şcolii Doctorale de Sociologie din cadrul Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca şi lector la specializările Kinetoterapie şi Educaţie Fizică şi Sport la Universitatea „Avram Iancu” din Cluj-Napoca. Este arbitru şi antrenor de gimnastică ritmică sportivă. Domenii de interes: managementul echipei în cluburile sportive, dezvoltarea individuală prin sport, sportul şi capitalul social. A publicat articole în reviste de specialitate. Membră a Federaţiei Române de Gimnastică Ritmică.

ALIN GAVRELIUC este licenţiat în sociologie, doctor în sociologie (psihologie socială) al Universităţii din Bucureşti din 2003, conferenţiar universitar la Departamentul de Psihologie din cadrul Facultăţii de Sociologie şi Psihologie de la Universitatea de Vest din Timişoara. Domenii de interes: psihologie socială, psihologie interculturală, etnopsihologie, dinamica modernizării României. Volume publicate: Mentalitate şi societate. Cartografii ale imaginarului identitar din Banatul contemporan (Editura Universităţii de Vest, 2003, 2006), De la relaţiile interpersonale la comunicarea socială. Psihologia socială şi stadiile progresive ale articulării sinelui (Polirom, 2006), Viaţa ca prilej. 101 oglinzi pihosociologice despre „ceea ce suntem” (Marineasa, 2008), Psihologia interculturală (Polirom, 2011), Româniile din România. Individualism autarhic, tipare valorice transgeneraţionale şi autism social (Editura Universităţii de Vest, 2011). A publicat mai multe studii în volume colective, dintre care mai recent este „Cercetări asupra tiparelor valorice şi atitudinale” (în volumul coordonat de Traian Rotariu şi Vergil Voineagu, Inerţie şi schimbare. Dimensiuni sociale ale tranziţiei în România, Polirom, 2012), precum şi articole în reviste de specialitate naţionale şi internaţionale. Este membru al International Association for Cross-Cultural Psychology (IACCP) şi preşedinte executiv al Societăţii Tinerilor Universitari din România.

LAURA NISTOR este doctor în sociologie al Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca din 2008 şi lector la Universitatea „Sapienţia” din Cluj-Napoca. Domenii de interes: sociologia mediului, sociologia consumului şi aplicaţiile psihologiei sociale în studiul valorilor şi atitudinilor. Este autoare şi coautoare a mai multor cărţi, dintre care menţionăm Sociologia mediului înconjurător. Aplicaţii privind atitudini şi comportamente în România (Presa Universitară Clujeană, 2009), precum şi a numeroase studii şi articole în volume colective, reviste naţionale şi internaţionale, dintre care mai recente: „Four decades of environmental sociology” (coautor, International Review of Social Research, 2011), „Linkages between informal and formal social capital and their relations with forms of trust. A focus on Romania” (coautor, Transylvanian Review of Administrative Sciences, 2011), „Attitudes towards GM food in Romania. A moral question?” (Romanian Journal of Bioethics, 2012). Este membră a mai multor asociaţii ştiinţifice şi reţele profesionale naţionale şi internaţionale.

MIHAI PASCARU este licenţiat în filosofie-istorie, doctor în sociologie al Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca, profesor la Universitatea „1 Decembrie 1918” din Alba Iulia. Domenii de interes: sociologia comunităţilor, sociologie regională, psihologie socială, metodologia cercetării participative. Este autor, între altele, al volumelor: Matricea comunitară. Cunoaştere, comunicare şi acţiune comună în satul contemporan (Presa Universitară Clujeană, 2003), Habitatul risipit de globalizare (Argonaut, 2007), Cercetare participativă şi ştiinţe sociale aplicate (Presa Universitară Clujeană, 2011) şi Efectul Pygmalion. Sinteze de psihologie socială aplicată (Eikon, 2012), precum şi al mai multor studii în volume colective şi articole în reviste de specialitate.

VASILE LIVIU PREDA este profesor emerit la Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei, Universitatea „Babeş-Bolyai”, doctor în psihologie din 1979 şi conducător de doctorat. Este membru al unor asociaţii ştiinţifice şi profesionale: Association Internationale des Démographes de Langue Française, International Council for People with Visual Impairment, Association de Langue Française des Psychologues Spécialisés pour Handicapés de la Vue. A publicat ca unic autor şi coordonator 6 cărţi de specialitate, dintre care amintim: Delincvenţa juvenilă. O abordare multidisciplinară (Presa Universitară Clujeană, 1998), Terapii prin mediere artistică (Presa Universitară Clujeană, 2006), Universul sistemului braille (coord., Presa Universitară Clujeană, 2009), Dinamica educaţiei speciale (coord., Presa Universitară Clujeană, 2010); 17 cărţi în colaborare la edituri de prestigiu, precum şi 154 de studii în reviste de specialitate din ţară şi străinătate. A elaborat 8 cursuri universitare şi a realizat 9 proiecte de cercetare finanţate de Banca Mondială, TEMPUS şi CNCSIS.

ADRIAN ROŞAN este psiholog şi psihopedagog special, doctor în psihologie al Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca din 2009, conferenţiar şi director al Departamentului de Psihopedagogie Specială de la Facultatea de Psihologie şi Ştiinţe ale Educaţiei a aceleiaşi universităţi. Domenii de interes: trăsăturile callous-unemotional, screeningul psihopatiei în dezvoltare, violenţa la copii şi adolescenţi. Este autor al unor volume şi articole de specialitate, dintre care mai recente: CU Traits Screening (în colaborare cu P. Frick, ediţie bilingvă, Alma Mater, în curs de apariţie), Comportamentul violent – strategii de screening şi intervenţie (Alma Mater, 2009), Violenţa juvenilă şcolară – teorie, prevenţie şi intervenţie integrativă (Presa Universitară Clujeană, 2006), şi al unor articole publicate în reviste de specialitate, dintre care mai recente: „Types of Aggression in Adolescents with High and Low Callous Unemotional Traits” (Studia Universitatis Babeş-Bolyai, 2011), „The Analysis of Errors in Facial Expressions Recognition Based on DANVA 2” (Studia Universitatis Babeş-Bolyai, 2010). Este membru al unor asociaţii ştiinţifice şi reţele profesionale naţionale şi internaţionale.

TRAIAN ROTARIU este doctor în sociologie al Universităţii Paris V (René Descartes, Sorbona), profesor emerit la Departamentul de Sociologie al Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca. Domenii de interes: demografia, statistica socială, metodologia cercetării în ştiinţele sociale. La Editura Polirom a publicat: Ancheta sociologică şi sondajul de opinie (1997, 2006, în colaborare cu Petru Iluţ), Demografie şi sociologia populaţiei. Fenomene demografice (2003), Demografie şi sociologia populaţiei. Structuri şi procese demografice (2009), o culegere de Studii demografice (2010). A coordonat mai multe volume colective, dintre care Metode statistice aplicate în ştiinţele sociale (Polirom, 1999, 2006), Inerţie şi schimbare. Dimensiuni sociale ale tranziţiei în România (în colaborare cu Vergil Voineagu, Polirom, 2012) şi seria în 16 volume cu date din recensăminte Studia Censualia Transsilvanica. Este doctor honoris causa al Universităţii „1 Decembrie” din Alba Iulia.

MIHAI STELIAN RUSU este licenţiat în ştiinţe politice şi administrative al Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca şi doctorand al Şcolii Doctorale de Sociologie din cadrul aceleiaşi universităţi, cu o teză despre memoria colectivă românească şi transformările structurale ale acesteia. Domenii de interes: teoria sociologică, filosofia ştiinţei sociale şi sociologia memoriei. Autor al articolelor: „The Structure of Mnemonic Revolutions” (International Review of Social Research, 2011), „The Colonization of the Past and the Construction of Mnemonic Order” (Studia Universitatis Babeş-Bolyai, 2011), „Multi-Paradigmaticity, Scattered Cumulativity, Multi-Localized Ignorance: The Tumultuous Condition of Sociological Knowledge” (Revista de Cercetare şi Intervenţie Socială, 2012).

CRISTINA TÎRHAŞ este licenţiată în sociologie, doctor în sociologie al Universităţii „Babeş-Bolyai” din Cluj-Napoca din 2003 şi lector la Facultatea de Ştiinţe Sociale şi Politice, Universitatea „Avram Iancu” din Cluj-Napoca. Domenii de interes: sociopsihologia şi antropologia vârstelor, schimburile intergeneraţionale, capitalul social şi dezvoltarea comunitară. Este autoarea unor studii în volume, dintre care: „Modele ale schimbului intergeneraţional familial. Părinţi în vârstă – copii maturi” (în volumul Stări şi fenomene ale spaţiului domestic în România, Presa Universitară Clujeană, 2008), „Timpul şi vârsta din perspectivă sociopsihologică” (în volumul Studii de sociopsihologie, Presa Universitară Clujeană, 2011), şi a mai multor articole în reviste de specialitate, mai recente fiind: „The ties between adult generations in family” (Romanian Journal of Population Studies, 2011), „Linkages between informal and formal social capital and their relations with forms of trust. A focus on Romania” (coautor, Transilvanian Review of Administrative Sciences, 2011), „The Healthiest ideology: towards a new form of health awareness in the contemporary life-style?” (Studia Universitatis Babeş-Bolyai, 2013). Este membră a unor asociaţii ştiinţifice şi reţele profesionale naţionale şi internaţionale.

În loc de introducere:
diversitatea principiilor din ştiinţele socioumane

Petru Iluţ

Ideea elaborării unei lucrări în legătură cu principiile din domeniul socioumanului, în particular din sociologie şi psihologie socială, a încolţit în mintea mea în urma unei discuţii informale cu reputatul economist Lawrence Christiano, de la Northwestern University (Chicago), în toamna anului 2007. Discutam despre raţionalitatea umană, despre dificultatea de a face predicţii şi prognoze ale comportamentului uman, individual, de grup şi societal. În acest context epistemologic, profesorul american a afirmat: „Şi totuşi, trebuie să existe nişte principii dătătoare de sens şi explicaţii, dincolo de diversitate şi fragmentare”. De aici, aproape în dreaptă consecinţă, decurge şi că ele trebuie căutate. Trebuie căutate în dublu sens: de a le descoperi sau de a le identifica în produsele intelectual-ştiinţifice existente deja.

Dintr-un asemenea climat mental s-a născut iniţiativa de a edita un volum care să cuprindă texte ce se referă explicit sau implicit la problematica principiilor, unele dintre ele ilustrând cu cercetări empirice prezenţa lor instrumentală.

Am folosit formula „În căutare de principii”, şi nu „a principiilor”, fiindcă, fără îndoială, în teritoriul atât de dinamic şi complex al socioumanului, e o mare aroganţă să pretinzi că vei descoperi toate principiile. De altfel – aşa cum se dezvoltă în unele studii din volum –, postmoderniştii radicali susţin că asemenea principii nici nu există şi deci căutarea lor este o himeră. Le pot răspunde imediat că, chiar pentru ei, există măcar unul: acela că nu există principii. Aşadar, dacă admitem că un principiu este necesar pentru a descrie minimal cunoaşterea, de ce n-ar exista mai multe? Oricum, cei ce am contribuit la conţinutul cărţii credem cu tărie în importanţa principiilor pentru descrierea, explicarea şi înţelegerea lumii înconjurătoare şi pentru acţiunile practice. Şi, bineînţeles, nu suntem nici pe departe puţini cei cu un asemenea crez.

Atracţia faţă de principii şi titluri cu acest concept a avut ca punct de cotitură celebra lucrare a lui Isaac Newton, Philosophiae Naturalis Principia Mathematica, apărută în 1687. Un alt moment important în istoria principiilor l-a constituit lucrarea lui Bertrand Russell, din 1903, intitulată The Principles of Mathematics, mult dezvoltată ulterior împreună cu Alfred North Whitehead în opera lor în trei volume Principia Mathematica, apărută între anii 1910 şi 1913 şi devenită de referinţă în istoria logicii, pentru că acolo ideea de bază era că logica este identică, până la urmă, cu axiomatica matematicii.

Dar şi în domeniul socioumanului apar lucrări încă la sfârşitul secolului al XIX-lea ce mizează pe seducţia principiilor. Astfel, Herbert Spencer, unul dintre fondatorii sociologiei, publică între 1874 şi 1875 lucrarea în trei volume The Principles of Sociology, iar în 1890 apare cartea în două volume a lui William James The Principles of Psychology. Notabil este, apoi, articolul lui J.F. Cuber „Are There «Principles» of Sociology” apărut în 1941 în American Sociological Review, care descrie statutul epistemic şi didactic al termenului „principiu”, subliniind că există o reticenţă a autorilor de manuale în a utiliza acest termen. Şi, mai cu seamă, sociologul american condamnă faptul că manualele nu arată explicit legătura dintre materialul ilustrativ (inclusiv date empirice) şi principiile, legităţile, conceptele ce stau în spatele acestor ilustraţii. Altfel spus, se ilustrează, dar nu există propoziţii specifice care să arate ce se ilustrează (p. 370).

Astăzi, un număr considerabil de titluri de manuale de sociologie şi psihologie socială conţin în titlu termenul „principii” (am identificat pe internet în jur de 15). Majoritatea folosesc termenul în sensul cel mai general, cel de idei, teorii, teme, cuprinsul lor fiind similar cu cel al oricărui manual de sociologie sau psihologie socială. Există însă şi cazuri în care apare preocuparea punctuală pentru rolul şi funcţiile principiilor ca adevăruri fundamentale, ce fac posibilă cunoaşterea sistematică şi cu deosebire prezentarea ei didactică, pentru a fi înţeleasă şi reţinută în ceea ce are ea esenţial. Un astfel de manual relativ recent (2011) este cel intitulat Principles of Social Psychology, în care autorul, C. Stangor, notează: „Nu mă aştept ca peste cinci sau zece ani studenţii mei să-şi amintească detalii cuprinse în manualul din 2011 sau chiar să-şi amintească cele mai multe dintre definiţiile din această carte. Sper însă că îşi vor aminti anumite idei de bază, principii care să le permită să analizeze critic noile situaţii cu care se confruntă şi să-şi pună la lucru cu adevărat propriile cunoştinţe” (p. 4, apud www.saylor.org). Şi e interesant de semnalat că autorul declară că îşi organizează prezentarea marilor teme din psihologia socială în jurul a două principii fundamentale: primul, Person and Situation, iar al doilea, ingenios intitulat The ABC of Social Psychology (Affect, Behavior and Cognition). Ingenios fiindcă însuşi „ABC” trimite şi la idei de bază, la principii¹.

Dar, în fond, ce sunt principiile? Un prim răspuns ar fi că putem opera cu un conţinut de la sine înţeles (taken for granted), şi anume acela de idei de bază. În limbajul curent întâlnim des expresia „un om cu principii” sau „această acţiune s-a bazat pe principiul că…”, iar cei care au făcut cât de cât ceva şcoală ştiu despre principiile din fizică, chimie, biologie. Sau, la un nivel educaţional mai avansat, despre cele din economie (principiul mâinii invizibile al lui Adam Smith şi multe altele) ori din sociologie şi antropologie (principiul hibridizării culturilor, al determinismului social, al etnocentrismului şi relativismului cultural, acesta din urmă dezvoltându-se în conştiinţa contemporană ca multiculturalism). Din psihologia socială, principiul cauzalităţii circulare persoană-situaţie este, de asemenea, des întâlnit în practica explicaţiilor cotidiene, chiar dacă nu denominat ca atare.

De altfel, şi în dicţionare, expresia cea mai frecventă pentru definirea principiului este „idee (element, crez, propoziţie) de bază”. Astfel, în DEX, definiţia dată este următoarea: „element fundamental, idee, lege de bază pe care se întemeiază o teorie ştiinţifică, un sistem politic, juridic, o normă de conduită etc.”² (1998, p. 850). Mai cuprinzătoare şi concretă este caracterizarea semantică a principiului în Concise Oxford English Dictionary (2002, p. 1134), unde figurează următoarele înţelesuri: 1) un adevăr sau o propoziţie de bază care serveşte ca fundament pentru crezuri şi acţiuni; o regulă sau o credinţă ce guvernează comportamentul personal; comportamente şi atitudini corecte moral (un om cu principii); 2) o teoremă generală sau o lege naturală.

Faţă de simţul comun, în definiţiile mai elaborate se insistă asupra ideii de bază ca fundament pentru idei subsidiare, dar şi pentru mentalităţi şi acţiuni. Pe de altă parte, pe drept cuvânt, „principiu” este aproape echivalent cu „lege”, putându-se spune, în fond, „principii morale”, „legi morale”. Iar în cazul ştiinţelor naturii, cele două concepte sunt interşanjabile.

Consider aşadar că putem vorbi de trei înţelesuri distincte ale termenului „principiu”: 1) într-un sens general, principiul este un crez fundamental, o idee de bază pe care se întemeiază alte crezuri şi idei mai particulare, precum şi atitudini şi comportamente din toate domeniile de activitate umană; 2) principiul este o lege sau o legitate ştiinţifică ce stă la baza unor teorii; 3) principiile sunt norme morale individuale, grupale şi societale.

În legătură cu principiile ca moralitate, să sesizăm nuanţa consemnată şi în Concise Oxford English Dictionary, anume că la nivel de gândire şi acţiune oamenii au nu doar principii morale, ci şi principii generale de viaţă (privitoare la sănătate, de exemplu). Această semnificaţie a termenului „principiu” este inclusă în încercarea mea de clarificare semantică, la sensul general.

În ştiinţă, diferenţa dintre teorie şi principiu apare destul de clar, teoria reprezentând într-un fel dezvoltarea şi concretizarea principiului, cuprinzând un sistem articulat de propoziţii. Totuşi, atât în disciplinele tari, cât mai marcant în cele socioumane, aşa cum sugeram la început, cu deosebire în organizarea de manuale sau alt gen de volume, conceptul de „principiu” apare ca unul ce cuprinde şi teorii. Ceea ce se întâmplă şi în cartea de faţă.

Dar nu putem trece cu vederea că principiile (teoriile) din ştiinţele sociale nu au rigoarea şi acurateţea celor din ştiinţele naturii, ceea ce nu înseamnă a pune problema în termeni de inferioritate sau superioritate. Sunt toate semnele că înţelegerea socioumanului nu numai că nu este reductibilă la teoriile fizice şi biologice, dar nici modelele de descriere şi explicaţie ale acestor ştiinţe nu pot fi aplicate tale quale. Încercările de a considera societatea, pe linia ştiinţelor tari, ca descriptibilă şi explicabilă prin „fizică” (A. Comte), „mecanică” (S. Haret) sau „biologie” (H. Spencer) nu şi-au vădit eficienţa epistemică.

Astfel de reducţionisme sunt foarte vulnerabile. În acelaşi timp, este o iluzie că folosirea în abordările socioumane a unei terminologii din ştiinţele tari le sporeşte coeficientul de rigurozitate. A se observa, spre pildă, că un principiu fundamental descoperit de I. Newton este cel al atracţiei universale. Ce mare distanţă există însă între atracţia, înţeleasă ca gravitaţie, din fizică şi aceeaşi noţiune prezentă în limbajul curent sau chiar la nivel de discurs ştiinţific utilizat în domeniul socioumanului³! În concepţia lui N. Georgescu-Roegen (1975), în accepţiunea din fizică – cu toate că natura însăşi a gravitaţiei este încă un mister – ea este o noţiune aritmomorfică, bine definită, în vreme ce în cea de-a doua situaţie, este una dialectică, mai vagă, sfera şi conţinutul ei având zone de penumbră. Pe de altă parte, e de remarcat şi următorul fenomen pregnant: inclusiv în ştiinţele tari, termenii descriptivi sunt preluaţi din limbajul natural, cum ar fi „forţă”, „atracţie”, „inerţie”, numai că li se atribuie un conţinut specific, definit şi matematic. Cu atât mai mult în sociologie, psihologie socială şi alte discipline socioumane se porneşte de la cuvinte uzuale. Şi aici se încearcă o circumscriere conceptuală mai precisă, în speţă prin operaţionalizare şi concretizare în indicatori şi indici. Totuşi, acurateţea nu este aceeaşi ca în ştiinţele tari. Ar fi de menţionat însă un alt mecanism: preluarea din practica cotidiană şi din conştiinţa comună nu doar a unor expresii, ci şi a unor idei şi sugestii de teorii (desigur, puţin elaborate şi articulate), sociologia, psihologia socială şi alte discipline din câmpul socioumanului, dându-le statut de ştiinţificitate (sau de neadevăruri, prin operaţii specifice demersului ştiinţific), le returnează marelui public ca bunuri ale cunoaşterii cu grad mare de certitudine (Chelcea şi Iluţ, 2003). Livrarea se face implicit, cu precădere prin mass-media, dar efortul specialiştilor este de a o face şi explicit, şi sistematic. Nu întâmplător se vorbeşte despre sociologie publică (Burawoy, 2005).

Tot în fizică se vorbeşte despre cele trei legi sau principii ale termodinamicii, dintre care foarte important şi pentru viaţa socială (inclusiv cea economică – vezi Georgescu-Roegen, 1975) este cel al entropiei, care postulează degradarea sistemelor, nivelarea lor înspre dezordine maximă. Prin teoria informaţiei, s-a lansat principiul negentropiei, adică fenomenul contrar degradării. Ocupându-mă de problematica raportului valori-atitudini-comportamente-situaţie, am propus conceptul de negentropie axiologică, prin care afirm că indivizii şi grupurile se diferenţiază şi prin rezistenţa structurilor axiologice individuale şi de grup în faţa tendinţelor entropice ale mediului social⁴.

În legătură cu statutul socioumanului, am folosit expresia „diversitatea principiilor” având în minte două constatări principale. În primul rând, există în sine un evantai foarte larg de principii, legităţi, teorii – multe chiar contradictorii – care încearcă sau chiar pretind că dau seama de cunoaşterea socioumanului: conflictualismul, funcţionalismul, interacţionismul simbolic, teoria costuri-beneficii, teoria statusului şi rolului social, teoria etnovitalităţii ş.a.m.d. În al doilea rând, în contrast cu ştiinţele tari, în cele sociale principiile nu au un caracter universal riguros. Altfel spus, chiar dacă există un consens amplu în ce priveşte acceptarea unui principiu, este discutabil cât de general uman este acesta şi se recunoaşte că subzistă o mare diversitate în funcţionarea lui concretă.

Referindu-ne, de exemplu, la dragostea romantică – dragostea pasională, bazată pe sentimente –, rămâne deschisă întrebarea dacă aceasta are un caracter panuman. (Este recunoscut însă de către toţi sociologii şi de către antropologi că acest sentiment nu stă neapărat la baza căsătoriei, şi nu doar ca fenomen individual, ci ca unul sociocultural şi istoric – vezi şi Giddens, 2000.) Argumentul forte pentru caracterul general uman al dragostei romantice vine din teoria bioevoluţionistă, potrivit căreia raţionamentul ar fi următorul: încă din zorii apariţiei umanităţii, cuplurile bărbat-femeie care, pe lângă raporturile sexuale, au practicat şi grija unuia faţă de celălalt şi faţă de copiii lor, adică au dezvoltat şi afecţiune, şi încredere reciprocă, au avut mult mai multe şanse de supravieţuire. Ele au asigurat într-o mai mare măsură creşterea copiilor, astfel încât aceştia să ajungă, la rândul lor, la reproducere. În acest fel, perechile care au conjugat cele două caracteristici (raporturi sexuale intense şi relaţii psihoemoţionale apropiate şi de durată) au avut şanse mai mari să-şi transmită genele progeniturilor lor decât perechile care nu au îndeplinit aceste condiţii. Dragostea romantică apare, prin urmare, ca rezultat al selecţiei naturale. Însă chiar dacă respectivul scenariu evolutiv s-ar dovedi valid, este clar că, odată cu sedimentarea unor civilizaţii, factorii culturali, dintre care importante sunt practicile şi credinţele religioase şi apoi legile formale şi informale, au accentuat sau au estompat tendinţele biogenetice şi le-au ataşat un conţinut specific (Iluţ, 2009, p. 258).

Într-adevăr, anchetele transculturale au arătat că în aproximativ 88% dintre societăţile din întreaga lume figurează indicii ale dragostei romantice şi pasionale. De remarcat însă că normele din anumite culturi inhibă atât de mult manifestarea deschis-comportamentală a simptomelor dragostei romantice, încât indiciile sunt doar de natură simbolică (cântece de dragoste, suferinţe declarate etc. – vezi şi Ember şi Ember, 2002). Astfel de anchete şi multe alte studii, inclusiv cele de natură istorică, au evidenţiat că dragostea romantică, având foarte probabil un puternic resort biologic – ştiinţele neurosociale aduc tot mai multe dovezi ale unor corespondenţe cerebrale ale îndrăgostirii şi pasiunii, însă raportul cauzal dintre trăit (psihic) şi neuronal nefiind încă pe deplin clarificat –, este, cel puţin în forma ei contemporană, un veritabil construct social. Mai mult, se poate afirma că dragostea este învăţată social, prin expunere la imagini şi modele despre cum arată „dragostea adevărată”, oferite cu multă insistenţă de mass-media, dar şi de viaţa curentă.

Sociologii şi psihologii sociali documentează că foarte mult din ceea ce considerau a fi panuman este mai degrabă euro-(americano)centrism. În acest sens, multe caracteristici considerate date generale ale fiinţei umane nu există în alte culturi sau, oricum, conţinutul şi manifestarea lor depind de contextul sociocultural. Dar inclusiv în interiorul aceleiaşi culturi, în societăţile complexe, puternic stratificate, principii pretins universale ale sociologiei şi psihologiei pot fi puse la îndoială în privinţa respectivului caracter universalist. Astfel se întâmplă cu principiul disonanţei cognitive, dezvoltat de L. Festinger (1957) într-o foarte cunoscută şi apreciată teorie în psihologia socială şi pentru că făcea predicţii legate de problema crucială a schimbării atitudinale şi comportamentale. Afirmaţia bazală (principiul) este că oamenii resimt foarte acut şi neplăcut prezenţa concomitentă a două sau mai multor propoziţii contradictorii în mintea lor şi găsesc soluţii pentru rezolvarea disonanţei.

Să nu uităm însă că studiile experimentale ce au condus la elaborarea şi apoi la rafinarea teoriei au fost făcute, în marea lor majoritate, pe studenţi, care, prin selecţie şi pregătire, sunt mult mai predispuşi la o gândire logică şi la eliminarea contradicţiilor. De altfel, faptul că la cei mai mulţi oameni disonanţa cognitivă nu funcţionează sau, oricum, este mult mai atenuată a fost confirmat prin rezultatele mai multor sondaje de opinie, ceea ce l-a determinat pe R. Abelson (1976) să formuleze „teoria atitudinilor (opiniilor) moleculare”, unde ideea de bază este că, în câmpul cognitiv-atitudinal al indivizilor obişnuiţi, opiniile au independenţă. Personal, cred că există o soluţie pentru armonizarea celor două teorii cvasiantinomice (disonanţă cognitivă şi atitudini moleculare): ideea de „consistenţă locală”. Adică, pe axa timpului, dar şi sincronic, am putea vorbi mai degrabă de o sinteză între congruenţă şi discrepanţă, în sensul funcţionării unei unităţi nu doar la nivelul componentelor fiecărei atitudini, ci şi pe blocuri atitudinale: o atare viziune depăşeşte tensiunea teoretico-metodologică ce rezultă din imaginea unei consistenţe de ansamblu a persoanei şi din cea a unei pulverizări atitudinale (Iluţ, 1995, p. 149).

Disonanţa cognitivă ilustrează cu prisosinţă ideea diversităţii principiilor, în sensul consemnat deja, şi anume că, pe lângă multitudinea lor, în sociouman ele cunosc intensităţi şi nuanţe diferite, nu doar de la individ la individ, ci şi pe categorii sociale, un factor fundamental constituindu-l nivelul de şcolaritate. Am văzut cum acesta intervine şi în sensibilitatea la incongruenţe cognitive. Deşi nu cunosc rezultate ale unor cercetări empirice, pot admite, pe baza observaţiei cotidiene şi a reflecţiei, că nivelul de instrucţie şcolară (care în considerabilă măsură înseamnă şi cel de inteligenţă, prin mecanismul selecţiei sociale) intervine şi în modul practic de funcţionare cotidiană a unui alt important principiu: efectul de halo, care, în esenţă, înseamnă extinderea, nejustificată logic şi eronată psihologic, a calităţii uneia sau mai multor caracteristici ale entităţilor (de regulă, persoane) asupra altor caracteristici, sau a entităţii ca întreg. De exemplu, dacă cineva apare ca bine informat, oamenii au tendinţa de a-l considera şi foarte inteligent, ceea ce nu întotdeauna este adevărat⁵.

Eu l-aş eticheta şi ca „păgubosul efect halo”, fiindcă, mai ales prin intermediul televiziunii, el produce atât de multe distorsiuni nu doar în aprecierea unor fenomene (psiho)sociale, ci, până la urmă, în informarea publicului. Astfel, dacă cineva a ajuns să aibă succes în afaceri, vorbeşte cu o dezinvoltură debordantă despre deosebirile psihologice dintre femei şi bărbaţi, despre înţelegere şi neînţelegere în familie, despre profilul migrantului transfrontalier, despre condiţia studentului sau chiar despre ce înseamnă plagiat şi cum se întocmesc citările în mod corect. În acelaşi timp, ca specialist în ştiinţele sociale (implicit în subiecte de acest gen), cred că e onest să recunosc faptul că oamenii obişnuiţi sunt capabili să descrie, să explice şi să interpreteze realităţile în care trăiesc şi pe care le trăiesc. Spre deosebire de macro- şi microcosmos (astrofizica şi fizica cuantică), nivelul sociouman este nemijlocit accesibil, el este unul familiar. A devenit un bun colectiv, în comunitatea ştiinţifică din domeniul socioumanului, sintagma „savant cotidian” (e adevărat că de cele mai multe ori însoţită de adjectivul „mic”, „naiv” şi altele de acest fel). Actorii cotidieni obişnuiţi nu doar au pretenţia că se pricep la structuri, procese şi fenomene de viaţă socială, ci, într-o măsură apreciabilă, se şi pricep. Eroarea lor constă în aceea că nu se pricep atât cât pretind, căzând de regulă în capcana generalizării propriei experienţe.

Publicul larg este tentat să dea credit spuselor personalităţilor cu notorietate. Se practică din plin haloul autorităţii. În probleme de urbanism, în ceea ce priveşte consecinţele plecării la muncă în străinătate a părinţilor asupra copiilor, auzim deseori remarci de genul: „N-ai văzut că şi X a spus asta”, invocându-se numele unui cunoscut scriitor, ziarist sau, şi mai grav, al unei vedete pop sau din showbiz. Spun „şi mai grav” deoarece `n cazul personalităţilor afirmate într-un domeniu intelectual funcţionează ceea ce S. Chelcea (1996) analizează ca fiind simţul comun de ordinul doi, înţelegând prin acesta că, chiar dacă nu posedă o pregătire specială în domeniul socioumanului, au o vastă cultură generală, ce cuprinde şi cunoştinţe din această sferă. La care putem adăuga observaţia că atari indivizi au, în general, şi o inteligenţă mai ridicată. Prin urmare, la acest palier, s-ar putea vorbi de o tensiune între principiul efectului de halo şi cel al legitimităţii prin şcolaritate, inteligenţă, realizări ideatice, adică al competenţei polivalente. Totuşi, cred că în ţara noastră, ca în toate ţările emergente, unul din punctele „slabe” ale mentalităţii de ansamblu este lipsa unei culturi a expertizei, strâns legată de efectul de halo. (Cultura şi cultul expertizei sunt precare nu doar la publicul receptor, ci deseori şi la emitenţii informaţiilor. Cu toate că nu cu aceeaşi pondere, practicarea, nelegitimă şi dăunătoare, a omnicompetenţei este atributul nu numai al mentalităţii de masă, ci şi al multora dintre cei ce se adresează publicului larg, al formatorilor de opinie.) Însă nu intră în evaluare doar gradul de dezvoltare a unor ţări. După cum anticipam, dincolo de influenţa altor factori, şcolaritatea joacă un rol proeminent şi în frecvenţa şi intensitatea efectului de halo, în dublu sens: la scară statistică, cu cât şcolaritatea este mai redusă, cu atât indivizii cad în mrejele haloului şi, simetric, cu cât şcolaritatea (implicată în prestigiul profesional) este mai ridicată, cu atât încărcătura de halo degajată este mai mare.

Multe din principiile care ghidează gândirea şi acţiunea rutiniere ale oamenilor, descoperite de sociologie, psihologie (socială) şi alte discipline socioumane, nu doar că nu sunt denumite ca atare de către aceştia, ci, în cele mai multe cazuri, actanţii sociali nici nu cunosc că ele există şi funcţionează. Este aceeaşi situaţie întâlnită şi în cazul prejudecăţilor: credinţele de această natură sunt neadevărate eventual pentru cei din exterior, dar nu şi pentru purtătorii şi practicanţii acestora. Altfel stau lucrurile însă când discutăm despre principii morale. Când afirmăm despre cineva că este un om cu principii morale, se înţelege limpede că acea persoană are puternice convingeri morale de bază, pe care le urmează necondiţionat. De remarcat deci că, în conştiinţa comună, sensul atribuit expresiei „om cu principii morale” presupune nu numai idei abstracte şi declarative despre ce e bine şi ce e rău, ci şi asumarea lor comportamentală. Inserez aici observaţia că, deopotrivă la nivelul simţului comun şi, în bună parte, în literatura de specialitate, principiile morale sunt echivalate cu valorile morale. Iar în multe definiţii ale valorilor sau în consideraţii despre ele, acestea sunt caracterizate ca principii generale despre cum să ne comportăm şi ca standard de evaluare a propriilor atitudini şi conduite, dar mai cu seamă a celorlalţi. La fel ca principiile, valorile transcend acţiuni şi situaţii specifice. Prin gradul lor de generalitate, dar şi prin alte caracteristici (cum ar fi centralitatea lor în structura sinelui), valorile nu trebuie confundate cu normele, atitudinile, interesele şi chiar idealurile oamenilor (vezi şi Andrei, 1945; Iluţ, 1995; Rokeach, 1973; Smith şi Schwartz, 1997; Williams, 1968).

Nu de puţine ori se poate constata şi în literatura sociologică autohtonă – probabil că nu numai – o gravă confuzie între valori, norme, atitudini, cu efecte negative nu doar în planul teoreticului, ci şi în strategii ale investigaţiilor empirice şi în cel al interpretării rezultatelor. Însă, din punct de vedere epistemologico-metodologic, cu adevărat dezastruoasă apare înclinaţia necontrolată de a trimite aproape orice explicaţie a comportamentelor individuale, grupale şi societale în sfera axiologicului. Când politicienii reclamă mereu că lucrurile stau astfel din cauza mentalităţii şi că pentru îmbunătăţirea situaţiei (comunitare sau naţionale) e nevoie de o „schimbare de mentalitate”, îi înţeleg. Este vorba de a te absolvi de responsabilitate, plasând-o într-un spaţiu difuz şi impersonal. Invocarea valorilor cu atât de mare uşurinţă la nivelul conştiinţei comune, dar, din păcate, şi la cel al sociologilor, antropologilor şi psihologilor sociali, nemaivorbind de cei din disciplinele prin excelenţă umaniste, mi se pare un abuz nu doar epistemologic, ci intelectual în general. Încerc să surprind contrastul dintre apetitul nesăbuit pentru explicaţia prin valori şi, după părerea mea, conduita marii majorităţi a populaţiei în formularea axiomanie şi axiofobie. Recunosc că aceasta este tributară unei seducţii fonetice, însă cred că ea are şi o acoperire ontică: în vreme ce analiştii sociali recurg masiv şi necondiţionat la axiologic, marea masă a oamenilor, chiar dacă acceptă declarativ principiile şi valorile (morale), la modul practic le respinge, sau oricum le ignoră, orientându-şi deciziile după interese şi habitusuri foarte prozaice⁶.

Am emis până acum câteva idei privind principii ale ontologiei sociale, înţelegând prin aceasta, desigur, şi palierul simbolic al realităţii, şi construit-interpretatul, pentru că, deşi mult mai lax – mai penumbral şi mai puţin aritmomorfic, adică mai dialectic în limbajul lui N. Georgescu-Roegen (1975) –, el constituie un dat existenţial la fel de solid şi de important, dacă nu chiar mai pronunţat decât cel care în mod tradiţional este numit „obiectiv” (material). Să punctăm, în continuare, anumite observaţii referitoare la principii epistemico-metodologice, gnoseologice în terminologia mai veche – neomiţând nicidecum că, în fond, ce reprezintă realul ne este dat prin cunoaştere, fie ea ca practică rutinieră, fie, mai eficient, ca cercetare şi reflecţie sistematică. Mai mult, unele principii sunt în acelaşi timp ontice şi gnoseologice sau – aproape acelaşi lucru – teoretico-metodologice.

Unul foarte des invocat şi un gen de portdrapel al postmodernismului este principiul contextualismului. Trebuie spus că el nu este negat nici de cei ce practică paradigma pozitivismului (cu atât mai accentuată de postpozitivişti care, pe multe dimensiuni, au evadat din chingile pozitivismului dogmatic). Astfel, inclusiv în manualele şi tratatele standard, chiar atunci când se analizează fenomene ce par universal valabile, cum ar fi stima de sine, afinităţile interpersonale şi relaţiile intime, raportul atitudine-comportament, cogniţia şi emoţiile, se insistă asupra diversităţii lor în funcţie de contextul sociocultural (vezi, de exemplu, şi Baron, Byrne şi Branscombe, 2006; Chelcea, 1998; Delamater, 2006; Gavreliuc, 2011; Hogg şi Cooper, 2007; Jderu, 2012; Myers, 2010). Dacă în psihologia socială curentă (şi mai apăsat în psihosociologie şi sociopsihologie) se recurge la principiul contextualităţii, acesta este o idee-cheie în sociologie (vezi şi Giddens, 2000).

Astfel, a vorbi despre relevanţa contextualismului în disciplinele sociale ca principiu teoretico-metodologic înseamnă a forţa uşi deschise. Consider încă, vizând prioritar hiper-entuziasmul unor sociologi (în speţă cei care se autocaracterizează ca postmodernişti), că se impune relevarea anumitor constatări: i) ideea contextualizării nu este deloc nouă, ea stând în centrul materialismului istoric – componenta de bază a marxismului – şi fiind promovată prin formula „context social-istoric”; ii) practicarea efectivă a principiului trebuie să ţină seama de faptul că şi contextele au grade diferite de generalitate, de la unele foarte particulare şi specifice până la cele globale; iii) mergând pe urmele lui K. Popper (1998), aş spune că principiul contextului nu trebuie fetişizat. În psihologia socială şi axiologie, cei mai mulţi autori insistă asupra faptului că dimensiunea fundamentală a valorilor, spre deosebire de atitudini şi opinii, este transsituaţionalitatea. (Recunosc că, la rigoare, se poate face distincţie între situaţie şi context, analiză ce ar pretinde un spaţiu mai extins, dar cele două concepte sunt folosite, de regulă, ca echivalente.) Însă şi în sociologie, date concret-empirice indică faptul că fenomene precum relaţia dintre şansele (reale) şcolare şi statutul socioeconomic al părinţilor, legislaţia de protecţie a mediului şi braconaj, comportamentul organizaţional, munca în străinătate etc. au un conţinut panuman. De exemplu, contrar a ceea ce mulţi cetăţeni ai ţării noastre sunt tentaţi să creadă – anume că „numai românii fac asta” –, munca transfrontalieră de peste tot din lume incumbă două mecanisme comune: modelul reţelei, în special rude, prieteni, foşti colegi de muncă; cei ce lucrează în străinătate le trimit bani membrilor familiei rămaşi acasă. Sau, e adevărat, cu particularităţi culturale, principiul endogamiei şi heterogamiei este unul universal.

Un principiu metodologic propriu-zis, cu obstinaţie invocat şi el în zilele noastre, este cel al mixajului de metode şi tehnici de cercetare. Şi viabilitatea lui este de necontestat. El vizează, în primul rând, depăşirea opoziţiei dintre cantitativism şi calitativism. Dacă multă vreme se vorbea despre cantitativ versus calitativ, în prezent nu doar că se insistă asupra complementarităţii termenilor (vezi şi Chelcea, 2007; Rotariu şi Iluţ, 2006), ci se şi practică designuri de mixt metodologic (cum se teoretizează şi ilustrează şi într-o lucrare pe această temă, indicată şi în titlul acesteia, datorată lui J. Creswell şi V. Plano Clark, 2011).

Mizând în propriile cercetări pe principiul combinării metodelor în aceeaşi cercetare şi încurajând doctoranzii să-l practice, consider că sunt bine-venite şi aici câteva remarci: i) Deşi nu denomina ca atare (de altfel, până nu demult, proeminent era termenul „multimetodică”), ideea utilizării mai multor metode, tehnici şi procedee în aceeaşi investigaţie este veche. Astfel, în studiul său din 1951, devenit celebru în arealul problematicii presiunii grupului înspre conformarea membrilor săi, S. Asch, după efectuarea experimentului, a recurs şi la interviuri cu participanţii. În România, A. Neculau (1985), urmărind investigarea valorilor şi normelor în rândul studenţilor, a combinat mai multe procedee: consultarea unui lot de experţi, diferenţiatorul semantic, scale de atitudini. Pot fi date şi alte exemple de conjuncţie metodologică din istoria practicii cercetării de la noi din ţară, iar volumul lor este şi mai mare dacă avem în vedere nivelul mondial; ii) Mixtul metodologic înseamnă nu doar folosirea concomitentă a mai multor metode în aceeaşi investigaţie, ci şi o diversitate de strategii, în funcţie şi de concepţia epistemologică care stă la baza demersului. De pildă, se pot utiliza metode calitative (observaţie, interviuri libere) sau chiar cantitative (analiză de documente, analiză secundară), în vederea întocmirii unui chestionar standardizat cât mai valid, instrument specific anchetei sociologice, după cum se pot aplica şi metode calitative (interviuri individuale sau de grup) în urma rezultatelor obţinute prin anchetă sau sondaje (vezi şi Chelcea, 2007). Mai precis, se poate vorbi astfel atât de o angajare sincronică a mai multor metode, cât şi de una diacronică, şi e posibilă şi o combinare a celor două modalităţi. Am subliniat, în acest sens, că interviul de grup poate figura în preanchetă, în coanchetă şi în postanchetă (Iluţ, 1997); iii) Principiul mixtului metodologic nu trebuie nici el supralicitat, transformat într-un mit. După cum notează şi J. Creswell şi Plano Clark (2011, p. 7), „nu toate situaţiile justifică mixarea metodelor”. În funcţie de obiectivele cercetării, dar şi de costurile ei (nu doar cele financiare, ci şi de altă natură, dintre care important apare timpul), cercetările pot fi bazate doar pe instrumente standardizate (deci cantitative) sau doar pe metode calitative. Se impune aici o precizare cu totul necesară: a nu se confunda metodele de culegere a datelor cu cele de prelucrare a lor. În anumite cazuri, materialul empiric obţinut prin metode de culegere calitative (observaţie nestructurată, interviuri individuale de profunzime, interviuri de grup) poate fi tratat cantitativ.

Studiile cuprinse în volumul de faţă promovează şi ilustrează principii ale disciplinelor socioumane, în particular ale sociologiei şi psihologiei sociale, mergând de la subiecte de epistemologie socială până la unele ce ar putea fi considerate chiar de psihologie sau, oricum, care explorează şi descriu procese şi fenomene de evidentă concreteţe. Acesta este, în mare, şi criteriul de ordonare a textelor în carte: de la general la specific. Cu o pondere diferită, contribuţiile autorilor vădesc un alt principiu al întreprinderilor intelectuale din domeniul socioumanului, anume reflexivitatea. Era să ataşez „actuale” la atari demersuri, însă reflexivitatea, clamată din nou de postmodernişti (calitativişti) ca un fel de sfânt Graal epistemologic, a fost practicată de toţi cercetătorii de marcă ce s-au aplecat asupra socialului şi psihosocialului. Mai mult, ea a fost dominată de marile figuri ale sociologiei clasice (A. Comte, H. Spencer, K. Marx, M. Weber, E. Durkheim). Dar nici T. Parsons, K. Lazarsfeld, K. Merton, A. Tourraine, J. Coleman, R. Boudon nu se poate nicidecum afirma că sunt străini de reflexivitate. La noi în ţară, au practicat-o din plin C. Rădulescu-Motru, P. Andrei, D. Gusti, V. Pavelcu, N. Mărginean şi mulţi alţi sociologi şi psihologi. Lista ar putea continua, incluzând nume cunoscute mai mult pentru cercetări experimentale şi de teren exemplare. Este adevărat că prin postmodernişti (calitativişti) care, inclusiv cei nord-americani, s-au inspirat masiv din filosofia – uneori translatată în sociologie – europeană (în special franceză, o figură centrală fiind aici P. Bourdieu), reflexivitatea a fost, pe de o parte, mai mult teoretizată şi, pe de altă parte, şi mai strâns legată de cercetările empirice (vezi şi Denzin şi Lincoln, 1994). În tot cazul, în zilele noastre, şi ca presiune a paradigmei calitativiste, cercetătorii se străduiesc să nu rămână captivii unor simple analize statistice şi ai interpretărilor stricte ce rezultă din astfel de date. Cred că volumul elaborat de noi susţine afirmaţia de mai sus.

Cu toate că nu imperios, reflexivitatea este asociată cu problematizarea. Ceea ce de asemenea este, chiar dacă nu întotdeauna explicit, prezentă în producţia noastră. Caracterul informativ privitor la statutul epistemic şi social al ştiinţelor socioumane, al aplicării operaţionale a diverselor metode de studiu, dublat de cel al deschiderii (prin reflexivitate şi problematizare), face din volum un potenţial ideatic eficient pentru studenţi (licenţă, masterat, doctorat) şi pentru comunitatea ştiinţifică din domeniu. Şi, desigur, pentru toţi cei interesaţi de înţelegerea socioumanului şi de abordarea lui ştiinţifică şi care nu merg doar pe drumul facil al lecturării unor cărţi de popularizare ieftină, care au pretenţia nefondată că ne învaţă ce sunt emoţiile, cum să-i cunoaştem mai bine pe ceilalţi, cum să devenim lideri, cum să fim iubiţi şi mulţumiţi la locul de muncă, în familie, în comunitate, cum să fim veseli şi fericiţi în general.

Referinţe bibliografice

Andrei, P. (1945). Filosofia valorii. Bucureşti: Editura Fundaţia Regele Mihai I.

Abelson, R. (1976). When the Polls go Wrong and Why. În P. Hollander & G. Hunt (eds.), Current Perspectives in Social Psychology. New York: Oxford University Press.

Asch, S.E. (1951). Effects of group pressure upon the modification and distorsion of judgement. În H. Guetzkow (ed.), Groups, leadership, and men. Pittsburgh: Carnegie.

Baron, R., Byrne, D. & Branscombe, N. (2006). Social Psychology. Boston: Pearson Education.

Burawoy, M. (2005). For Public Sociology – 2004 presidential address. American Sociological Review, vol. 70, februarie, pp. 4-28.

Chelcea, S. (1996). Cunoaşterea vieţii sociale. Fundamente metodologice. Bucureşti: Editura INI.

Chelcea, S. (1998). Memorie socială şi identitate naţională. Bucureşti: Editura INI.

Chelcea, S. (2007). Metodologia cercetării sociologice. Metode cantitative şi calitative. Bucureşti: Editura Economică.

Chelcea, S. (2008). Ruşinea şi vinovăţia în spaţiul public. Pentru o sociologie a emoţiilor. Bucureşti: Editura Humanitas.

Chelcea, S. & Iluţ, P. (2003). Psihologie socială. În S. Chelcea & P. Iluţ (coord.), Enciclopedie de psihosociologie (pp. 279-294). Bucureşti: Editura Economică.

Creswell, J.W. & Plano-Clark, V.L. (2011), Designing and Conducting Mixed Methods Research, Londra: Sage.

Cuber, J.F. (1941). Are there ’Principles’ of Sociology. American Sociological Review, vol. 6, nr. 3.

Delamater, J. (ed.) (2006). Handbook of Social Psychology. New York: Springer.

Denzin, N.K & Lincoln, Y.S. (eds.) (1994). Handbook of Qualitative Research. Londra: Sage Publications.

Ember, C. & Ember, M. (2002). Cultural Anthropology (ediţia a X-a). New Jersey: Prentice Hall.

Festinger, L. (1957). A theory of cognitive dissonance. Evanston: Row Peterson.

Frank, R.H. (2007). The Economic Naturalist. In search of explanations for everyday enigmas. New York: Basic Book.

Gavreliuc, A. (2011). Psihologia interculturală. Iaşi: Editura Polirom.

Georgescu-Roegen, N. (1975). Legea entropiei şi procesul economic. Bucureşti: Editura Politică.

Giddens, A. (2000). Sociologie. Bucureşti: Editura All.

Hogg, M.A. & Cooper, J. (eds.) (2007). The Sage Handbook of Social Psychology. Thousand Oaks, California: Sage Publications.

Iluţ, P. (1995). Structurile axiologice din perspectivă psihosocială. Bucureşti: Editura Didactică şi Pedagogică.

Iluţ, P. (1997). Abordarea calitativă a socioumanului. Iaşi: Editura Polirom.

Iluţ, P. (2009). Psihologie socială şi sociopsihologie. Iaşi: Editura Polirom.

Jderu, G. (2012). Introducere în sociologia emoţiilor. Iaşi: Editura Polirom.

Myers, D.G. (2010). Social Psychology. New York: McGraw Hill.

Mihu, A. (1971). ABC-ul investigaţiei sociologice. Cluj-Napoca: Editura Dacia.

Neculau, A. (1985). Valori şi norme în colectivitatea studenţească. Utilizarea diferenţiatorului semantic în analiza biografiilor sociale. În S. Chelcea (coord.), Semnificaţia documentelor sociale. Bucureşti: Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică.

Popper, K.R. (1998). Mitul contextului: În apărarea ştiinţei şi a raţionalităţii. Bucureşti: Editura Trei.

Rokeach, M. (1973). The Nature of Human Values. New York: Free Press.

Rotariu, T. & Iluţ, P. (1997/2006). Ancheta sociologică şi sondajul de opinie. Teorie şi practică (ediţia a II-a). Iaşi: Editura Polirom.

Smith, P.B. & Schwartz, S.H. (1997). Values. In W. Berry, M. Segall & C. Kagritcibasi (eds.), Handbook of Cross-Cultural Psychology, vol. 3. Boston: Allyn & Bacon.

Stangor, C. (2011). Principles of social psychology. http://www.saylor.org/site/textbooks/Principles%20of%20Social%20Psychology%20-%20Attributed.pdf, accesat la 13 martie 2013.

Williams, R. (1968). Values. In B. Shills (ed.), International Encyclopaedia of the Social Science. New York: MacMillian Press.

*** (1998). Dicţionarul explicativ al limbii române. Bucureşti: Editura Univers Enciclopedic.

*** (2002). Concise Oxford English Dictionary. Oxford: Oxford University Press.

1. La noi în ţară, A. Mihu a scris o lucrare cu titlul ABC-ul investigaţiei sociologice (1971), care a servit la familiarizarea cu epistemologia şi metodologia sociologică a multor generaţii de sociologi.

2. Cu surprindere am remarcat că în definirea „paradigmei” – concept ce interferează cu cel de „principiu” – DEX-ul rămâne la „totalitate a formelor flexionare ale unui cuvânt” (p. 748). E foarte adevărat că de aici a pornit cariera spectaculoasă a termenului, dar el a devenit atât de utilizat în epistemologia şi metodologia contemporană – din păcate, până la demonetizare –, încât a nu consemna acest înţeles într-un dicţionar cu pretenţii explicative spune ceva despre ceea ce s-ar putea numi „autism disciplinar”.

3. De exemplu, atracţiile interpersonale au fost studiate cu minuţiozitate, s-au conceput şi reprezentări grafice şi indicatori numerici, dar, cu toate acestea, coerenţa şi precizia sunt departe de modelele fizice. Cu atât mai mult, apare aproape hilar să enunţi principiul atracţiei universale ca desemnând afinităţile tuturor fiinţelor umane pământeşti (în unele versiuni, nu numai) pe baza similarităţii, aşa cum reclamă curentul New Age.

4. Recunosc, cu oarecare dezamăgire, că încercarea mea nu a fost remarcată în comunitatea ştiinţifică. Cred că din mai multe motive: i) probabil că propunerea nu e relevantă şi validă epistemic; ii) ar putea fi în joc şi ceea ce eu am numit „paradoxul proximităţii”, adică, cu cât cei ce activăm într-un domeniu suntem mai aproape, cu atât ne ignorăm mai mult. Or, scriind doar în limba română, iar în ţara noastră nefiind foarte mulţi sociologi şi psihologi sociali, în ciuda faptului că ne putem detecta mai uşor, şi nişa competiţională e mai restrânsă şi mai acerbă. De altfel, iarăşi paradoxal, ne plângem că preferăm a cita orice autor din Occident, dar nu autohton, însă, în acelaşi timp, continuăm cu această practică; iii) sunt convins totuşi că motivul principal rezidă în faptul că, deşi negentropia axiologică nu este un simplu enunţ, dezvoltând idei pe linia importanţei distincţiei dintre situaţii-limită şi situaţii obişnuite în rezistenţa axiologică (Iluţ, 1995), acest posibil principiu nu a fost susţinut cu argumente teoretice mai dezvoltate şi, mai ales, prin probe empirice.

5. Importanţa efectului de halo în viaţa socială poate fi argumentată şi prin aceea că economistul R. Frank, într-o lucrare despre cum se pot explica unele enigme cotidiene (2007), în capitolul intitulat „Psihologia întâlneşte economia”, angajează efectul de halo în explicarea comportamentului economic (pp. 164-165). El arată cum efectul de halo se produce şi în cazul obiectelor, prin comparaţie, explicând schimbarea intenţiei de cumpărare a caselor prin acest efect.

6. Bineînţeles că dacă prin valori înţelegem orice decizie comportamentală, bazată pe atitudini (opinii) cu totul particulare, şi în cazul populaţiei majoritare putem vorbi nu de o fobie, ci de o manie axiologică. Toată lumea e bântuită de valori, ca în exemplul preluat de la o emisiune TV în care un bancher, de altfel de succes, vorbind despre cum îşi petrec membrii familiei sale timpul liber, conchidea: „Nevasta mea are ca valoare shoppingul, iar pentru mine aceasta este pescuitul”.