William Stevenson, Spymistress. The Life of Vera Atkins, the Greatest Female Secret Agent of World War II

© 2014 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4522-0

ISBN PDF: 978-973-46-4523-7

ISBN print: 978-973-46-4334-9

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: Vera Atkins ca ofiţer de escadrilă al WAAF, 1946

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

WILLIAM STEVENSON (1924-2013) a fost jurnalist şi scriitor canadian, născut în Marea Britanie. În timpul celui de-al Doilea Război Mondial a luptat ca pilot de vînătoare pentru Marea Britanie, fiind instruit în spionajul aviatic. A fost corespondent de război şi a publicat 16 cărţi, între care: A Man Called Intrepid (1976), 90 minutes at Entebbe (1976), Intrepid’s Last Case: The Super Spy Who Helped Take Down the Nazis Tackles the KGB (2002), Operations Management (2006) şi Past to Present: A Reporter’s Story of War, Spies, People, and Politics (2012).

Prefaţă

Vera Atkins a fost liderul strălucit şi foarte eficient al unui grup de elită care a luptat în secret împotriva naziştilor din Europa ocupată, după înfrîngerea Franţei în 1940. Aceşti tineri curajoşi s-au oferit voluntari pentru Special Operations Executive (SOE), înfiinţat în acea perioadă de mare pericol de Winston Churchill, ultima speranţă a unei ţări pe ai cărei lideri el încercase de mulţi ani să îi facă să conştientizeze pericolul tot mai mare reprezentat de Germania nazistă. După o lungă perioadă în care nu a ocupat nici o funcţie în stat, Churchill a devenit brusc – „aproape prea tîrziu”, remarca el – prim-ministru pe 10 mai 1940 şi a trebuit să se confrunte imediat cu guvernanţii care doreau să se înţeleagă cu Hitler şi să facă o pace separată. Chiar şi unii ofiţeri de stat-major loiali din Ministerul de Război al guvernului lui Churchill erau iritaţi de secretomania din jurul SOE şi se temeau că acţiunile violente întreprinse de agenţii săi împotriva inamicului erau incompatibile cu tradiţiile democratice, „încălcînd legile internaţionale şi conceptul de habeas corpus”. Churchill, foarte pragmatic, răspundea acestor subtilităţi instruindu-i pe şefii de cabinete britanici să „instaureze o domnie a terorii care să transforme viaţa ocupanţilor germani într-o suferinţă neîntreruptă”. Acest mesaj îi dădea de asemenea Verei Atkins aprobarea să conducă operaţiunile din Franţa ocupată aşa cum îi dictau mintea ei extraordinară şi hotărîrea de oţel.

După ce a devenit prim-ministru, speranţa lui Churchill era că, mai devreme sau mai tîrziu, America se va alătura Angliei în combaterea extraordinarei maşini de război germane, căci, în ciuda apariţiilor sale publice rebele şi a declaraţiilor lui răsunătoare, el nu avea deloc siguranţa că Anglia putea să cîştige războiul singură. Relaţiile lui cu preşedintele Roosevelt erau bune, dar pe măsură ce se apropiau alegerile din 1940, Roosevelt şi-a avertizat prietenul că în Statele Unite sentimentele împotriva războiului erau puternice, chiar copleşitoare, lucru pe care nu îl putea ignora. În acel an electoral, Roosevelt şi poporul american erau de asemenea departe de a fi convinşi că Anglia avea să cîştige războiul. Pentru a avea o imagine mai bună, F.D.R. l-a trimis la Londra pe consilierul său de nădejde William J. Donovan, viitorul şef al OSS1*, pentru a evalua situaţia. Acolo, Donovan a fost pus în legătură cu Vera Atkins. Aceasta l-a impresionat atît de mult, încît el i-a transmis preşedintelui ce impresie puternică îi făcuse curajul ei şi al Marii Britanii şi convingerea lui că situaţia avea să se schimbe. Astfel, putem să spunem că, pe lîngă realizările ei ca agentă secretă britanică, Vera Atkins a fost şi un factor-cheie în convingerea administraţiei Roosevelt de succesul pe care urmau să îl obţină Aliaţii.

SOE era tentativa disperată a lui Churchill de a demonstra că bătrînul leu încă mai trăieşte şi, de fapt, de a le face viaţa o „suferinţă neîntreruptă” naziştilor, care, după atacurile blitzkrieg asupra Europei continentale, se pregăteau să îndeplinească Directiva 16 a lui Hitler şi să invadeze Anglia. Mandatul SOE a fost de la început acela de a sabota, incendia, hărţui şi ucide inamicul, „de a pîrjoli continentul”. Avea uimitor de puţini oameni. Dintre cei 480 de agenţi din Sectorul Francez, 130 au fost torturaţi şi mulţi au fost executaţi în circumstanţe şocante. În ciuda pierderilor grele, aceşti bărbaţi şi aceste femei au făcut ravagii în rîndul naziştilor din întreaga ţară de-a lungul celor patru ani îndelungaţi de ocupaţie germană. Cu ajutorul tot mai însemnat al Rezistenţei Franceze, au tăiat liniile telefonice pentru a-i obliga pe germani să comunice prin radio (astfel încît Bletchley să îi poată intercepta), au aruncat în aer poduri şi tuneluri şi au provocat deraieri ale trenurilor militare. După cum arată acest volum, la momentul invadării Normandiei, pe 6 iunie 1944, aceştia erau atît de eficienţi în a hărţui diviziile germane care se grăbeau să ajungă din sudul Franţei sau de pe Frontul de Est pentru a întări efectivele din Normandia, încît au încetinit sosirea lor suficient de mult, poate, pentru a schimba cursul războiului.

În Europa dinaintea războiului, Vera lucrase deja împotriva inamicului nemilos. A fost ajutată în efortul ei secret de William Stephenson (Intrepid2*), un om de afaceri canadian care, împreună cu alţi nord-americani stabiliţi în Europa, simţise pericolul reprezentat de ascensiunea la putere a lui Hitler şi constituise la New York biroul British Security Coordination3* (BSC). Cînd s-a întîlnit cu Vera, mai întîi la Bucureşti şi apoi la Londra, Stephenson a fost atît de impresionat de inteligenţa ei, de numeroasele limbi pe care le stăpînea, de abnegaţia şi de atitudinea ei profund antinazistă, încît a trimis-o în misiuni de culegere de date în mai multe ţări europene, raportînd în secret descoperirile ei cîtorva oameni de încredere din Marea Britanie. Împreună, cei doi i-au furnizat lui Churchill, pe atunci izolat din punct de vedere politic, informaţii referitoare la ameninţarea nazistă din ce în ce mai mare şi la neglijarea deplorabilă a dispozitivelor de apărare britanice. Aceste date au fost ignorate de cei mai mulţi membri ai Parlamentului înainte de izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial, pe 1 septembrie 1939, cînd primul atac blitz german a subjugat rapid Polonia. Atunci a apărut o rezistenţă poloneză antinazistă aprigă, ce a inspirat mişcări de rezistenţă similare în alte ţări ocupate de germani. Vera şi-a dat seama imediat că Franţa, aflată pe celălalt mal al Canalului Mînecii, avea să devină în curînd un teren fertil pentru agenţii ei.

În ciuda numelui şi a comportării ei foarte britanice, Vera era de fapt o evreică de origine română, născută Vera Maria Rosenberg la Bucureşti. În Anglia era expusă din acest motiv unui pericol constant din partea Legii Străinilor din 1793 şi a Legii Secretelor de Stat, care incriminau publicarea – chiar republicarea – anumitor informaţii ce puteau constitui un risc de securitate. A adoptat numele de Vera Atkins, derivat din numele de fată al mamei ei, Etkin, pentru a evita să fie închisă ca străin inamic. La bătrîneţe, Vera dansa şi se amuza cu supravieţuitorii SOE, care o ştiau drept domnişoara Atkins şi o cinsteau pentru inteligenţa şi loialitatea ei şi care nu au vorbit niciodată despre munca lor din timpul războiului pînă cînd SOE nu a început să fie atacat de criticii postbelici.

Colonelul Maurice Buckmaster, care lucrase alături de Vera, a fost consternat cînd, în octombrie 1958, a fost publicată o carte intitulată Double Webs. Autoarea ei, Jean Overton Fuller, susţinea că ofiţerul pentru operaţiuni aeriene din Franţa, Henri Dericourt, fusese de fapt agent dublu şi că agenţii SOE erau sacrificaţi intenţionat, „pentru a abate Gestapo-ul de la operaţiuni mai secrete”. Pe 13 noiembrie 1958, doamna Irene Ward, membră a Parlamentului, a propus o moţiune care solicita o anchetă cu privire la această acuzaţie referitoare la incompetenţa SOE, precum şi la altele asemănătoare, pe baza Legii Secretelor de Stat. A fost convinsă să nu meargă mai departe de prim-ministrul de atunci, Harold Macmillan, care a spus că urma să se ceară o relatare oficială. Aceasta a apărut opt ani mai tîrziu, în 1966, scrisă de M.R.D. Foot, cu detalii aprobate de guvern şi publicată de Her Majesty’s Stationery Office.

Buckmaster a făcut o declaraţie publică care spunea, printre altele: „Evenimentele care au avut loc cu peste 20 de ani în urmă şi-au pus amprenta asupra multor oameni care ar fi dorit să lase morţii să se odihnească în pace (permiţînd rezultatelor obţinute prin curajul lor să vorbească de la sine). [...] Ni s-a spus că sîntem amatori. Este adevărat că SOE a fost o unitate ad-hoc, pentru care nu existase o organizare înainte de război. [...] Cea mai îngrozitoare acuzaţie împotriva noastră a fost că am trimis INTENŢIONAT agenţi în mîinile Gestapo-ului”, pentru a fi torturaţi şi pentru a dezvălui informaţii înşelătoare. „Neg categoric astfel de acuzaţii monstruoase şi intolerabile [...] După cum spunea generalul Eisenhower, Rezistenţa Franceză «a scurtat războiul cu multe luni». Lumea are faţă de bărbaţii şi femeile din Sectorul Francez [al SOE] o datorie care nu va putea fi achitată niciodată pe deplin.”

Toată viaţa, Vera purtase bătălii cu birocraţii şi şefii militari care nu erau de acord cu „şarlataniile” SOE. Se luptase mereu cu SIS4*, ale cărui reţele europene fuseseră compromise de răpirea agenţilor săi de către germani. Unii şefi ai SIS urmăreau de fapt distrugerea SOE. După război, Vera şi-a ţinut gura, fiind conştientă de vulnerabilitatea ei din cauza vînătorii de agenţi sovietici evrei sau originari din străinătate din timpul Războiului Rece.

În timpul vieţii, Vera nu a dat declaraţii publice. Avea amintiri neplăcute legate de încercările SIS de a închide SOE între 1940 şi 1945, în timp ce agenţii ei luptau cu îndîrjire în străinătate. Imediat după al Doilea Război Mondial, inamicii interni ai SOE au reuşit să închidă unitatea. Apoi, la începutul anului 1946, un incendiu misterios a devastat ultimul etaj al sediului SOE din Baker Street, distrugînd mare parte din arhiva sa. Potrivit lui Angus Fyffe, veteran al SOE şi arhivar al acestuia, acele documente conţineau bombe cu ceas politice, care stăteau să explodeze. Vera şi colegii ei luptaseră cu înverşunare în timpul războiului ca să-şi păstreze independenţa faţă de Ministerul de Război şi birocraţia oficială. După terminarea războiului, Vera s-a retras la casa ei din Winchelsea, unde a trăit liniştită – şi tăcută – în următoarea jumătate de secol.

Vera a trăit suficient cît să vadă încă o dată cum se confirmă previziunile lui Churchill. Aceasta a justificat tăcerea ei. De ce să dezvălui secrete care să satisfacă pe termen scurt curiozitatea publicului, secrete despre operaţiuni clandestine, explozibili improvizaţi şi arme pe care un nou duşman le-ar putea adopta? Avea încă reţineri vizavi de eficacitatea legilor privind secretele de stat, dar nu a crezut niciodată, cum au făcut-o mulţi cînd Războiul Rece a luat sfîrşit, că am ajuns la capătul istoriei. Cartea lui Churchill The River War, publicată în 1899, şi propriile ei dificultăţi în lupta cu inamicii interni au convins-o că legile privind secretele de stat erau doar o soluţie de rezervă pentru a înfrunta pericolele mari. Vera ştia că procedurile parlamentare pot merge mînă în mînă cu secretele de stat, după cum o dezvăluie povestea ei nespusă pînă acum.

1*. Office of Strategic Services – Biroul pentru Servicii Strategice, serviciu secret american, precursor al CIA (n. tr.).

2*. „Cutezătorul” – numele de cod al lui Stephenson (n. tr.).

3*. Agenţia Britanică de Securitate (n. tr.).

4*. Secret Intelligence Service, principalul serviciu secret extern britanic, cunoscut şi ca MI6 (n. tr.).

Introducere

Sergentul de poliţie mi-a întins o hîrtie.

— Iată adresa. Un fel de minister secret nou. Întreabă de Atkins. Supraveghetor antiaerian. Sau aşa ceva.

Sergentul s-a foit, jenat.

— Bun, ia-ţi bicicleta, rapid!

Bombardarea Londrei era la apogeu în vara anului 1940. Eu duceam mesaje cu bicicleta între secţia de poliţie din East Ham şi posturile de urgenţă dacă liniile telefonice erau întrerupte. Uniforma mea de cercetaş îmi permitea accesul pe străzile închise pe care salvatorii căutau supravieţuitori sub dărîmături. Maşina de război a lui Hitler distrusese Franţa şi se pregătea să traverseze Canalul Mînecii. Văzusem în ziarul procomunist al sergentului, Daily Worker, că preşedintele Comisiei de Relaţii Externe a Senatului american, Key Pittman, spusese că Marea Britanie va fi cu siguranţă înfrîntă şi că „trebuia să capituleze”. Sergentul nu citea niciodată ziarele populare, insistînd că „sînt conduse de baroni de presă pronazişti”.

Adresa era în West End. Picadilly, Marble Arch şi Palatul Buckingham fuseseră lovite în timpul nopţii, ca şi conacul din Park Lane al marchizului de Londonderry, fost ministru al Aviaţiei care voia o alianţă cu naziştii. Eu ştiam prea puţin despre aceste lucruri. Eram doar o soluţie de rezervă ca mijloc de comunicare: un băiat mic, cu capul şi genunchii dezgoliţi, care trecea cu bicicleta printre tramvaie răsturnate şi cablurile lor electrice căzute, ce scoteau scîntei albastre printre şinele metalice contorsionate. Şoferii autobuzelor roşii supraetajate încercau, curajoşi, să respecte orarele din timp de pace, iar unii plonjau în gropile care se căscau abrupt cînd bombele cu ceas explodau. Într-un crater, autobuzul de Ladbroke Grove scîrţîia şi gemea ca un dinozaur pe moarte.

Ministerul preluase o clădire veche venerabilă, protejată cu saci de nisip de suflul exploziilor, cu benzi de hîrtie lipite pe ferestre pentru a limita spargerea sticlei. Portarul în uniformă m-a pus să aştept în galeria cu portrete întunecoase, şiruri de mici nobili bogat înveşmîntaţi, cu feţe rubiconde, satisfăcuţi de propria imagine. Mi l-am imaginat pe sergentul de poliţie jubilînd, „zîmbetele alea o să dispară după bătaia pe care o încasăm. Bogătanii au pariat greşit pe Hitler, sperînd că naziştii lui o să pună o barieră împotriva bolşevicilor şi sovietelor. Cel puţin asta spuneau cei mai mulţi oameni din East End”.

— Eu sînt Atkins.

Vocea de fată m-a surprins. Nu mă aşteptasem ca Atkins să fie o femeie tînără şi frumoasă. M-a dus la un bărbat care purta un costum în dungi. Acesta avea accent de bogătaş.

— Eşti cercetaş regal?

— Da.

— Atunci eşti de încredere?

— Da.

— Tatăl tău e în siguranţă. O să plece din Franţa în curînd. Spune-i mamei tale. Dar dacă ea sau tu spuneţi oricui altcuiva, o să moară.

Franţa? Credeam că tatăl meu e în America. Întrebările mi-au îngheţat pe buze. Bărbatul îmi servise lecţia obligatorie despre preţul mare care urma să fie plătit dacă era trădat secretul şi se întorsese la chestiuni mai importante. Tînăra femeie m-a condus pe coridoare întunecate, în sus şi în jos pe trepte largi şi goale de piatră, înapoi în stradă. Avea o talie îngustă şi era agilă. A privit cum încalec şaua bicicletei şi cum îmi dau la spate masca de gaze. Am pus un picior pe bordură şi am ridicat privirea.

— Domnişoară Atkins?

A dat din cap. Ochii ei cenuşii m-au străpuns. Cu siguranţă îmi citea gîndurile, cu micile lor secrete murdare de şcolar, cu laşitatea şi lipsa lor de respect faţă de regulile prosteşti. Eram îngrozit.

Apoi ea şi-a descheiat mantaua, ca şi cum s-ar fi debarasat de regulile rigide ale birocraţiei. Avea picioare lungi, care dispăreau sus, sub o fustă scurtă. Ciorapii erau din mătase, iar fusta era departe de a avea lungimea regulamentară. Am respirat uşurat. Era o rebelă, ca mine. S-a aplecat deasupra ghidonului bicicletei, iar eu i-am zărit sînii sub cămaşa de mătase de culoarea lavandei care cu siguranţă nu fusese cumpărată cu cupoanele de raţie.

— Unde ţi-e casca? a întrebat ea.

— Am capul prea mic. Şi pălăria de cercetaş zboară de pe cap.

A rîs, un chicotit plin, nu ţîţîitul dezaprobator al adulţilor. A spus ceva despre fraţii şi sora mea. Mama decretase că nici unul dintre noi nu avea să fie evacuat la ţară, şi o spusese de parcă la ţară ar fi fost în Mongolia: „Tata nu va şti unde să ne caute cînd se va întoarce”. Mama era franţuzoaică. Mi-am dat seama că acesta ar putea fi motivul pentru care el era în Franţa, şi nu în Boston. Acolo descoperise, cu mult timp în urmă, Ştiinţa Creştină. Începînd de atunci, mama citea cu voce tare la micul dejun lecţia de fiecare zi din Mary Baker Eddy şi Science and Health, with Key to the Scriptures. Acest ritual legitima plecările tatei în străinătate. Aveam senzaţia că domnişoara Atkins ştia despre asta. Ne-am privit unul pe celălalt, în lumina slabă. Apoi am conştientizat în sfîrşit vestea: tata venea acasă!

De unde ştia bărbatul de la etaj? Anticipînd întrebarea, ea a scuturat din cap, ca pentru a-mi da de înţeles să nu întreb, şi mi-a oferit o ţigară. Era plăcut să fiu tratat ca un adult, dar ştiam că n-aş face decît să mă înec cu ea.

— Nu, mulţumesc, domnişoară!

Şi-a aprins-o pe a ei. Flacăra chibritului părea încă un act de sfidare: piloţii de bombardiere germani erau recunoscuţi pentru vederea lor supraumană, iar urletul sirenelor antiaeriene începuse din nou. Am văzut, de aproape, delicata structură osoasă a feţei Gretei Garbo dintr-un film despre Émile Zola, o faţă care nu promitea nimic şi care oferea totul. S-a aplecat şi mai mult, iar eu am simţit trupul ei cald şi mirosul pielii ei goale.

— Eşti în prima linie transmiţînd mesaje, nu-i aşa? m-a întebat. E periculos pe bicicletă, aşa-i?

— E singurul mod de a traversa toată mizeria asta, domnişoară. Şi cel mai rapid.

— Şi de încredere.

Întorcea lucrurile pe toate feţele în mintea ei.

— Nu aveţi radio la secţiile voastre de poliţie?

— Acolo unde stau eu, nu.

A zîmbit. Un zîmbet trist. Mîna ei mi-a mîngîiat uşor obrazul. Avea o mînă surprinzător de puternică. A spus ceva care se termina cu „totul e iubire”. Suna ca Mary Baker Eddy.

— Spune-i mamei tale. O să înţeleagă.

Domnişoara Atkins mi-a băgat un cartonaş în buzunarul de la cămaşă.

— Dacă situaţia devine dificilă, poţi să mă contactezi. Unele cabine telefonice funcţionează cîteodată.

I-am repetat mamei acele cuvinte. Ea a spus, ca şi cum Mary Baker Eddy şi domnişoara Atkins erau nişte clarvăzătoare ce transmiteau un mesaj codat:

— Asta confirmă că tatăl tău e în siguranţă.

A doua zi l-am întrebat pe sergentul de poliţie despre clădirile misterioase.

— Cine e la conducere?

— Ce ţi s-a spus? a replicat el.

Am spus că jurasem să ţin secret.

— Păi, asta e, a ridicat el din umeri. Numa’ secrete.

A ezitat puţin.

— E o adunătură de ciudaţi. Ministerul Războiului Economic. Nu înseamnă cine ştie ce. Nici măcar nu mai putem să purtăm un război normal.

În curînd aveam să ocolesc noi cratere de bombe. Fiecare cursă de curier era o mică doză dintr-un drog puternic: pericolul. Am consultat cartonaşul primit de la femeia cu picioare lungi şi ciorapi din mătase: Vera Atkins, supraveghetor antiaerian. Un nume foarte englezesc. Un accent englezesc foarte elegant. Şi totuşi, sub discursul detaşat şi reţinut al clasei superioare engleze exista o urmă din căldura continentală a mamei mele. Asta nu era singura contradicţie pe care o observasem la domnişoara Atkins. Cum făcuse rost de ciorapi din mătase într-o vreme de raţionalizare strictă? Onora spiritul regulilor pe timp de război purtînd pantaloni bufanţi de lînă cînd nu o vedea nimeni? O astfel de femeie, ieşind din rolul cuviincios al monotoniei din timp de pace, stîrnea bănuieli neaşteptate. Pe cartonaş, lîngă numele ei, era un număr de telefon.

— N-am auzit de aşa ceva, a spus sergentul cînd am vrut să formez numărul de la o cabină telefonică de afară.

Dar a sunat şi mi-a răspuns Vera.

Tatăl meu a venit din Franţa cu un avion Lysander antic. Omul cu costum în dungi care părea şeful Verei era Dr. Hugh Dalton, deghizat în ministru al Războiului Economic, un vechi absolvent de Eton cu recomandări din partea clasei superioare, care plănuise de mult o revoluţie a clasei muncitoare împotriva naziştilor. Lysanderul era un avion militar de recunoaştere, demodat, dar suficient de agil pentru a transporta agenţi în spatele liniilor inamice.

Familia mea reîntregită s-a mutat în Bletchley Road nr. 109, în Bletchley, căminul spărgătorilor codului ULTRA, care stăteau în adăposturi friguroase din lemn, chinuindu-se în fiecare zi să soluţioneze ghicitorile mereu în schimbare din semnalele criptate Enigma. Oamenii din oraş nu au suflat niciodată vreo vorbă. A trebuit să aştept pînă în 2001 ca să-mi spună un văr, Jacques Deleporte, cum familia lui din Franţa a fost şocată cînd tata s-a întors înainte de ziua Debarcării din Normandia. Germanii au înconjurat casa, în care era adăpostită o familie de evrei. Tata era în uniformă, ca asigurare că nu va fi împuşcat ca spion. Nu a vorbit niciodată despre asta. Şi nici mama. Jacques a fost cel care, în cele din urmă, mi-a spus cum mama mea îi învăţa pe agenţii începători să-şi „strice” franceza învăţată în şcoală dacă voiau să supravieţuiască în Europa ocupată.

În anii care au condus la al Doilea Război Mondial, Vera îi furnizase lui Winston Churchill informaţii despre pregătirile secrete ale Germaniei pentru un blitzkrieg, cînd el era izolat din punct de vedere politic, calomniat drept promotor beţiv al războiului. La mijlocul anului 1940, s-a trezit dintr-odată la conducerea unui război care părea deja pierdut. Drept răspuns, Churchill a înfiinţat Special Operations Executive (SOE), o agenţie secretă specializată în metode alternative. Vera a devenit unul din cele mai valoroase active ale lui, o şefă a spionilor. Structura SOE era atît de fluidă, încît, dacă ea ar fi ales să poarte uniforma modestă a unui ofiţer pilot, putea în continuare să dea ordine unui general-maior.

Cu o lipsă de secretomanie intenţionată, Churchill a proclamat directivele SOE: să dea foc Europei! Să facă din viaţa lui Hitler o suferinţă neîntreruptă! Să lovească şi să fugă! Să măcelărească şi să dispară! Această retorică avea menirea de a-l face pe Hitler să îşi reconsidere planurile de invazie şi să le arate americanilor că ajutorul lor nu ar fi irosit. După asta, SOE a devenit practic invizibil, mai puţin atunci cînd Vera a fost autorizată să-i arate unui american influent, directorul OSS William J. Donovan, aflat în prima lui misiune secretă pentru preşedintele Franklin D. Roosevelt, pregătirile pentru ceea ce ea numea „operaţiuni subversive”: angajarea de aproape a unui duşman superior din punct de vedere fizic de către armate clandestine aprovizionate cu arme inventate în grabă, care se puteau asambla rapid pe teren, pentru sabotaje, asasinate şi lupte corp la corp.

Vera şi-a recrutat agenţii cu grijă, i-a antrenat pînă cînd cădeau din picioare de epuizare, i-a testat în mod constant, apoi i-a trimis personal în misiuni. Armata ei clandestină ajungea departe în spatele liniilor inamicului, lua legătura cu luptătorii din Rezistenţă, elimina ţinte vitale, îi ajuta pe piloţii aliaţi să evite capturarea şi transmitea la Londra informaţii prin radio. Agenţii şi sabotorii ei nu erau înarmaţi cu maşini de luptă aeriene. Dacă preferau să moară pentru a evita capturarea, zdrobeau în dinţi pastile letale cu cianură. Erau dispuşi să facă orice pentru a elibera Europa de nazişti.

Înainte de naşterea oficială a SOE, Vera a lucrat cu agenţiile sărăcite de dinaintea războiului şi cu obscurul Industrial Intelligence Centre of the Committee of Imperial Defence (IICCID), care fusese constituit pentru „a descoperi şi a raporta planuri de producţie de armament şi provizii de război din ţările străine”. IICCID a lîncezit de-a lungul unor ani de neglijare, iar şeful lui, Desmond Morton, îi transmitea lui Churchill informaţii de la antinazişti precum Vera şi de la militari activi care riscau punerea sub acuzare pe baza Legii Secretelor de Stat. Aceştia dezvăluiau informaţii deoarece simţeau că forţele lor armate erau trădate de conducerea proastă şi de lipsa de viziune sau chiar mai rău. Lordul Londonderry, ministrul Aviaţiei, cu un rol important în declinul Royal Air Force (RAF), a trimis în ajunul războiului o scrisoare şefului forţelor aeriene germane, Hermann Göring. Aceasta începea aşa: „Dragă Generale der Flieger şi Ministru Preşedinte (deşi eu aş prefera să te numesc «Siegfried», deoarece tu eşti în viziunea mea un Siegfried al vremurilor moderne)”. Nu doar Uniunea Fasciştilor Britanici îl admira pe Hitler; pînă acum, probele au fost îngropate în dosare secrete.

Admiratorii lui Hitler deja cunoscuţi din rîndul elitei politice şi sociale a Angliei din timpul falsei păci din anii 1920 şi 1930 erau numiţi Oamenii Vinovaţi; un război clandestin împotriva lor ducea grupul autointitulat Prietenii Comuni, care îşi adunau cunoştinţele speciale înainte de începerea conflictului deschis cu Germania pentru a avertiza în legătură cu vulnerabilitatea îngrozitoare a Marii Britanii. Ideile Verei despre războiul sub acoperire proveneau din rolul pe care l-a avut în această luptă clandestină.

Cînd s-a născut SOE, adevărata identitate a Verei, de evreică de origine română, ar fi putut să ducă la capturarea ei ca „străin inamic” în vreme de război. Era foarte vulnerabilă la aplicarea vechilor legi ale secretului de stat. Mai tîrziu, ca pilot de vînătoare al marinei, care conducea avioane de spionaj şi care a fost atras către culegerea de informaţii, am fost legat de acelaşi jurămînt al secretului care pecetluia buzele Verei.

Vera a dobîndit o „identitate sterilă”; în registrele oficiale, datele ei personale conduceau doar la spaţii goale. Există, în domeniul public, relatări postbelice din 1945-1947 despre cum i-a vînat ea pe cei care i-au torturat şi i-au ucis 118 agenţi, care nu s-au mai întors niciodată din spatele liniilor inamice, şi cum i-a urmărit pe unii dintre torţionarii lor pe teritoriul stalinist. Alte descrieri ale carierei ei eroice provin de la Prietenii Comuni, din lumea serviciilor de informaţii, dintre care unii trebuie să-şi păstreze anonimatul. Unii supravieţuitori ai SOE şi-au asumat riscul de a vorbi despre motivele meschine din spatele lichidării nemiloase a unităţii şi al distrugerii arhivei ei, după al Doilea Război Mondial. Mi-au spus poveştile lor despre femeia pe care au admirat-o enorm, pînă la moartea ei în 2000. Am înregistrat amintirile de încredere ale unor persoane care au cunoscut-o pe Vera şi am citit însemnările lui sir William Stephenson – omul supranumit Intrepid, care a condus British Security Coordination (BSC) din New York – şi ale soţiei lui, lady Mary. Stephenson era canadian; Mary era din Tennessee. Nici unul dintre ei nu trebuise să depună un jurămînt britanic de confidenţialitate, astfel că au fost surse preţioase de informaţii. Discuţiile lor cu Vera au început în Bucureştiul antebelic şi au continuat în Marea Britanie. Agenta SOE Sonia „Tony” d’Artois, prietenă apropiată a Verei, a furnizat sau coroborat mare parte din informaţiile personale. Ea şi soţul ei, Guy, s-au paraşutat în spatele liniilor inamice, au luptat cu îndîrjire şi au spus că s-au simţit întotdeauna în siguranţă în mîinile formidabil de eficiente ale domnişoarei Atkins. Sonia mi-a descris-o pe Vera drept cea mai entuziastă camaradă amatoare de distracţie, cînd nu era încărcată de probleme profesionale. O altă sursă a fost directorul de operaţiuni al SOE, generalul-maior Colin „Gubby” Gubbins, care a fost cu Vera într-o misiune secretă în Polonia în 1939, cînd Hitler a dezlănţuit primul blitzkrieg. Cunoştinţele deosebite despre teren ale Verei le-au permis să fugă împreună cu cîţiva spărgători de coduri polonezi şi copii ale maşinilor criptografice germane Enigma.

În Franţa am descoperit multe documente care nu erau disponibile la Londra. Alte arhive străine sînt mult mai puţin restricţionate. Agenţia de Informaţii Elveţiană (SIA) păstrează dosare care mi-au fost oferite imediat; un director general al SIA mi-a spus că mica lui ţară a supravieţuit pe baza unui serviciu de informaţii externe excepţional. Adesea acuzaţi că sînt obsedaţi de secretomanie, americanii mi-au permis bucuroşi să examinez dosarele Office of Strategic Services (OSS), precursor al CIA. Bill Colby, agent în timpul războiului şi ulterior şef al CIA, mi-a împărtăşit amintirile lui despre Vera. Lui Bill Donovan, care a lansat OSS, Vera i-a prezentat pentru prima oară schiţele SOE înainte de Pearl Harbor, cînd l-a convins că Marea Britanie nu era chiar atît de dărăpănată pe cît părea şi că merita sprijinul american.

Ian Fleming, care a fost el însuşi spion, a folosit-o pe Vera ca model pentru Miss Moneypenny, secretara fictivului său James Bond, şi a spus că „în lumea reală a spionilor, Vera Atkins era şefa”. Ea nu a primit nici o recunoaştere publică pînă în 1995, cînd preşedintele francez François Mitterrand i-a uimit pe toţi făcînd-o Comandor al Legiunii de Onoare. Pete Lee, unul dintre foştii ei agenţi, a spus: „Acum, cînd bravura ei a fost în cele din urmă recunoscută, mai multora dintre noi ne face mare plăcere să facem lobby pentru ca regina Elisabeta a II-a să o facă Ofiţer al Imperiului Britanic”. Victoria Cross, cea mai înaltă decoraţie pentru curaj, era exclusiv pentru bărbaţi.

Această carte este omagiul meu pentru incomparabila Vera Atkins şi pentru toţi bărbaţii curajoşi şi femeile curajoase din SOE.

Termeni şi abrevieri

Abwehr

Serviciul militar de informaţii german.

Arisaig

Perfectă pentru antrenarea forţelor pe timp de noapte, este o parte sălbatică şi pustie a Scoţiei, întinzîndu-se de la Fort William la Insula Skye. Principala şcoală a SOE era Arisaig House, unde agenţii treceau printr-o pregătire dură în lupta corp la corp, telegrafie şi sabotaj. Plantau explozibili falşi pe singura cale ferată şerpuitoare a regiunii, trebuiau să găsească ţinte imaginare printre insule măturate de vijelii, golfuri ascunse şi lacuri îngheţate şi se furişau nedetectaţi peste dealuri şi mlaştini acoperite de stuf. O mică placă comemorează terenul de antrenament de la Arisaig House, acum un hotel exclusivist.

Armata Secretă

Armée Secrète. Forţe militare mixte ale Rezistenţei Franceze.

BCRA

Bureau Central de Renseignements et d’Action. Serviciul de informaţii al lui de Gaulle, din momentul în care acesta a ajuns la Londra, care a devenit Direction Générale des Services Spéciaux între 1940 şi 1944.

Bomba

Dispozitiv care punea în legătură mai multe maşini Enigma capturate sau reproduse, în încercarea de a sparge codurile generate de operatorii germani. O adaptare britanică ulterioară a fost numită bomba.

Brûlé

„Ars”. O reţea sau un agent francez care era expus sau „demascat”.

BSC

British Security Coordination, condusă din New York de William Stephenson.

C

Serviciul secret britanic, SIS. Şeful său era şi el cunoscut în mod tradiţional doar drept „C”.

Camera Neagră

Spaţiu pentru spargerea codurilor şi interceptarea corespondenţei şi comunicaţiilor.

Carnet cu pagini de unică folosinţă

Set de algoritmi de criptare care trebuiau folosiţi o singură dată. Operatorul sau telegrafistul compune un mesaj şi îl cifrează adăugînd la fiecare caracter „cheia” corespondentă de pe o pagină a carnetului de unică folosinţă. Numărul paginii folosite este inclus în mesaj, iar pagina este apoi distrusă. Destinatarul, care are un exemplar al aceluiaşi carnet, descifrează mesajul folosind pagina corespondentă, distrugînd-o şi pe aceasta la rîndul ei. Natura unică a acestor transmisiuni ar fi trebuit să garanteze că orice mesaj trimis prin această modalitate nu putea fi spart. Carnetul original rusesc cu pagini de unică folosinţă avea de regulă 50 de pagini. Leo Marks de la SOE a conceput o versiune îmbunătăţită, folosind „mătăsuri” împărţite în pătrate numerotate.

Circuit

În sens larg, o reţea, un grup de agenţi sau forţe de gherilă.

D/F

Direction/Finding (echipament gonio). Camionetele germane cu echipament gonio erau utilizate pentru a depista sursele de radiotransmisiuni clandestine.

Deuxième Bureau

Secţiune de informaţii a Statului-Major francez.

DMI

Directorul Serviciului Militar de Informaţii (britanic).

DNI

Directorul Serviciului de Informaţii al Marinei (britanic).

Enigma

Maşină criptografică germană. Biroul de Cifrare din Berlin o considera imposibil de spart.

FANY

First Aid Nursing Yeomanry. Calitatea de membre ale acestei forţe auxiliare a femeilor britanice era uneori acordată agentelor în speranţa că, dacă vor fi capturate, vor fi considerate prizoniere de război.

FFI

Forces Françaises de l’Intérieur. Forţele franceze libere ale generalului de Gaulle.

FTP

Francs-Tireurs et Partisans. Mişcare de rezistenţă formată din agenţi prosovietici din Franţa.

Gadget-uri

Atelierele SOE furnizau cataloage din care armatele Rezistenţei şi agenţii SOE puteau comanda dispozitive speciale prin poşta aeriană. Printre gadget-urile Q se numărau cărămizi incendiare, mine agăţătoare,

ţepi pentru cauciucuri, arme cu amortizor, pumnale, magneţi, scări de frînghie, explozibil pentru căi ferate, echipament subacvatic, raţii de mîncare deshidratată, serviete cu fund dublu, generatoare cu pedale, un submarin pentru o persoană, sticle de whisky, lopeţi pliabile, costume acvatice şi explozibili sub forma unor sticle de vin, lemne plutitoare, fructe şi flori din plastic, şuruburi ruginite, felinare de piatră, pompe de bicicletă şi chiar o lanternă germană care exploda cînd era aprinsă. În 1945, catalogul cu gadget-uri secrete avea deja 200 de pagini.

GCCS

Government Code and Cipher School. Spărgătorii de coduri din Bletchley.

Gestapo

Geheime Staatspolizei. Poliţia secretă de stat germană.

IICCID

Industrial Intelligence Centre of the Committee of Imperial Defence (britanic).

Jedburghs

Mici echipe de agenţi americani şi britanici cu ofiţeri de legătură francezi, paraşutate în spatele liniilor inamice în timpul Debarcării din Normandia, pentru a ajuta la coordonarea operaţiunilor subversive cu invadatorii aliaţi.

Kripo

Kriminalpolizei. Poliţia germană de investigaţii criminalistice.

Maquis

Forţele Rezistenţei Franceze, numite după tufărişul mediteraneean în care se refugiau adesea. Iniţial constituite din cei care se sustrăgeau muncii forţate impuse de germani în Franţa. Ulterior, opozanţii francezi în general. Erau înarmaţi şi antrenaţi de SOE şi OSS şi lucrau cu alţi luptători clandestini din Europa ocupată, trimiţînd la Londra informaţii vitale din interiorul bazelor industriale, militare şi de transport germane. La momentul Debarcării din Normandia, unităţile Maquis erau deja atît de bine organizate, încît au sabotat ori s-au luptat să spargă rîndurile unităţilor militare germane care se revărsau pentru a încercui zonele de debarcare ale aliaţilor şi au contribuit la schimbarea cursului evenimentelor cînd Aliaţii păreau că nu mai reuşesc să iasă din capurile de pod de pe plaja normandă.

Mătase

Material mai compact decît hîrtia, uşor de ars, uşor de ascuns şi preferat de SOE pentru carnetele cu pagini de unică folosinţă (vezi supra). De asemenea, un astfel de „carnet”.

MI

Serviciul Militar de Informaţii. Organizaţiile cărora li se aplică acest nume nu sînt întotdeauna strict militare.

MI5

Serviciul de securitate internă sau contraspionaj (britanic).

MI6

Secret Intelligence Service (SIS) (britanic).

MI9

Secţia de salvare şi recuperare a Ministerului de Război britanic, însărcinată cu organizarea rutelor de salvare şi pregătirea personalului militar în tehnici de salvare şi recuperare.

Milice

Poliţie paramilitară foarte temută, condusă de guvernul pronazist de la Vichy, infiltrată de francezi proaliaţi în etape ulterioare ale războiului.

OSS

Office of Strategic Services, precursor al CIA. Acest „club” era format din oameni cu suficientă putere pentru a o ajuta pe Vera în timpul războiului – oameni care ulterior au devenit consilieri prezidenţiali (Arhur Schlesinger Jr. şi Walt Rostow), ambasador la ONU (Arthur Goldberg), secretar al Trezoreriei (Douglas Dillon) şi directori ai CIA (Allen Dulles şi Richard Helms). Foşti ofiţeri OSS au devenit ambasadori americani în mai multe ţări. David Bruce, care a comandat OSS în Teatrul de Operaţiuni din Europa, a fost succesiv ambasador în Anglia, Franţa, Germania şi la NATO, precum şi la convorbirile pentru pace cu Vietnamul de la Paris. Bruce vorbea deschis despre „mulţumirea de sine înfumurată” a duşmanilor OSS din Departamentul de Stat.

OWI

Office of War Information (SUA).

Pianist

Telegrafist, în argoul SOE şi al serviciilor de informaţii ruseşti.

PWE

Political Warfare Executive. Agenţie britanică însărcinată cu producerea propagandei „negre” şi a informaţiilor înşelătoare, adesea prin intermediul unor posturi de radio germane false.

Réseau

Reţea. În Franţa, un circuit de luptători clandestini.

Rote Kapelle

Orchestra Roşie, nume de cod creat de RSHA pentru reţelele de spionaj sovietice. În Franţa, după 1940, aceasta folosea fonduri recuperate din alte ţări ocupate şi din investiţii trimise de Uniunea Sovietică pentru companii de export controlate, precum SIMEX din Paris. Agenţii Moscovei controlau şapte circuite în Franţa; fiecare reţea opera independent şi îi raporta doar „Marelui Şef”. Aceste operaţiuni sovietice erau foarte bine pregătite pentru spionaj şi provocau suspiciuni reciproce între guvernele din exil, mai ales între de Gaulle şi secţiunea franceză a SOE. După război, de Gaulle era în continuare foarte îngrijorat în legătură cu abilitatea Rote Kapelle de a prelua controlul în Franţa, cu toate că în 1945 devenise dificil să faci diferenţa între comuniştii devotaţi şi membrii Rezistenţei Franceze, care pur şi simplu se alăturau oricărei operaţiuni antinaziste în desfăşurare.

RSHA

Reichssicherheitshauptamt. Biroul central de securitate german, care includea SD şi Sipo.

SAS

Special Air Service (britanic). Colonelul David Stirling a înfiinţat SAS în timpul celui de-al Doilea Război Mondial pentru a trimite în spatele liniilor inamice echipe mobile care să întreprindă atacuri rapide. „Colonelul Stirling a distrus mai multe avioane inamice la sol decît a distrus RAF în aer”, a spus Vera, susţinînd că tacticile de tipul „măcelăreşte şi dispari” ar fi trebuit să primească mai mult sprijin. SAS a consolidat armatele Rezistenţei Franceze, paraşutînd în teritoriu oameni pregătiţi pentru războiul neconvenţional de tip SOE.

SD

Sicherheitsdienst. Serviciul de securitate al Partidului Nazist condus de Himmler. Concura asiduu cu Abwehr în ce priveşte acţiunile împotriva opozanţilor operaţiunilor subversive.

Secţiunea D

Divizia de sabotaj a Ministerului de Război britanic. Ulterior transformată în SOE.

Secţiunea F

Secţiune a SOE care se ocupa de Franţa.

Secţiunea RF

Secţiunea franceză a SOE care coopera cu Secţiunea F „independentă” a generalului de Gaulle, iniţial în afara jurisdicţiei SOE. Vera a lucrat pentru a aduce laolaltă şase secţiuni SOE care începuseră să funcţioneze separat din motive politice similare, situaţie pe care în cele din urmă a soluţionat-o.

Sipo

Sicherheitspolizei. Poliţia de securitate germană. Organ executiv al Gestapo şi Kripo.

SIS

Secret Intelligence Service (britanic). Uneori denumit „C”, ca şi şeful său. De asemenea identificat drept MI6.

SOE

Special Operations Executive. Secretul existenţei sale era atît de mare, încît, în interiorul forţelor armate, nici măcar cei de la nivelurile superioare nu erau întotdeauna la curent că SO(1), SO(2), Inter-Services Research Bureau, sediile Şcolilor pentru Pregătire Specială, NID(Q), MO1(SP) de la Ministerul de Război şi Al 10 de la Ministerul Aviaţiei erau toate nume fictive pentru SOE.

SR

Service de Renseignements, condus de Deuxième Bureau şi responsabil de coordonarea agenţilor, ascultarea telefoanelor şi analizarea rapoartelor de media şi contraspionaj.

SS

Schutzstaffel. Garda de elită a Partidului Nazist care purta uniformele negre. Transformată ulterior în unităţi ale poliţiei speciale în cadrul Gestapo şi SD.

STS

Special Training School (Şcoala pentru Pregătire specială – n. tr.).

Sûreté

Divizie Specială Franceză, similară FBI-ului sau Scotland Yard-ului.

Vichy, Franţa

Zonă din sud care nu a fost ocupată de germani pînă în noiembrie 1942, dar a fost supusă monitorizării şi administraţiei pronaziste instituite sub influenţa celei de-a Treia Republici de mareşalul Pétain în staţiunea balneară Vichy.

WAAF

Women’s Auxiliary Air Force. Oficial, Vera Atkins era ofiţer de aviaţie şi ulterior şef de escadron în WAAF.

Woburn Abbey

Domeniu al Ducelui de Bedford, lîngă Bletchley. Utilizat ca refugiu la ţară de propagandiştii conducerii londoneze a PWE, care numeau acest loc CHQ.

1

Fiica lui Max

„Noaptea simţi cum lucruri stranii se mişcă în întuneric.”

D.H. Lawrence

Se pare că Vera Maria Rosenberg a fost o enigmă încă din ziua în care s-a născut. Aceasta s-a întîmplat pe 2 iunie 1908, după calendarul românesc, sau pe 15 iunie, după cel occidental.

Era singura fiică a lui Max Rosenberg, care citise în Oxford English Dictionary că o persoană enigmatică era „misterioasă, complicată în privinţa caracterului, sentimentelor, identităţii sau trecutului ei”. I-a spus Verei: „Conjunctura înseamnă siguranţă”. Şi ea îl vedea ca pe o enigmă pe tatăl ei, care îşi păstrase numele evreiesc deşi se afla printre antisemiţi în România, ţara în care ea se născuse, cînd ar fi putut să pretindă în mod legitim că este german. Ea i-a urmat sfatul şi a devenit cunoscută ca discretă, sinceră, amabilă, nemiloasă, frumoasă, neîngrijită, foarte sociabilă, o erudită, mîndră că este evreică, mai englezoaică decît fiica unui vicar, îndrăgostindu-se mereu de bărbaţi sau interesată exclusiv de femei. Astfel de contradicţii mascau operaţiunile ei secrete din timpul războiului. Nu îşi dorea medalii. Cînd era deja foarte în vîrstă, francezii i-au acordat cel mai înalt rang al Legiunii de Onoare şi i-au blamat pe britanici, care i-au acordat şi ei în cele din urmă o distincţie asemănătoare.

Cînd a murit, legile referitoare la calomnie nu i-au mai putut opri pe duşmanii ei. Unii au spus că a fost agentă comunistă. Alţii au spus că o controlau serviciile secrete germane. Nu a fost singura calomniată. Spre sfîrşitul vieţii lui, prietenul ei Victor, al treilea baron Rothschild, moştenitor al dinastiei bancare evreieşti, căruia îi fusese acordată George Cross, creată în timpul bombardamentelor din 1940 asupra Londrei pentru „acte de cel mai mare eroism”, a trebuit să combată acuzaţiile false că fusese spion inamic¹.

Max i-a spus odată Verei: „Sînt nume care nu rămîn în memorie. Ele pier ca şi cum n-ar fi existat niciodată”. El a citat o regulă a clasei muncitoare din Londra: „Nu semna nimic, iar ei n-o să poată dovedi nimic”². Astfel că Vera nu a semnat nici o hîrtie cînd s-a mutat în Marea Britanie. Şi-a inventat nume fictive pentru a îndeplini misiuni pe timp de pace pentru o ramură de spionaj obscură a British Committee of Imperial Defence. În timpul bombardamentelor germane asupra Londrei din 1940 a purtat o banderolă de supraveghetor antiaerian. Cînd Hitler a planificat invadarea Marii Britanii, care era aproape lipsită de apărare, a fost constituit la repezeală Special Operations Executive, pentru a sabota inamicul. Agenţii SOE s-au înrolat în organizaţiile auxiliare pentru femei sau în forţele armate în speranţa că vor fi trataţi ca prizonieri de război dacă erau prinşi, în loc să fie torturaţi şi executaţi, aşa cum s-a întîmplat cu cei mai mulţi dintre ei. Directorii SOE aveau titluri modeste derutante. Vera a adoptat un rang mediu în forţele aeriene. În 1946, SOE a fost închis pe neaşteptate. Dosarele sale s-au pierdut într-un incendiu produs la biroul Verei din Baker Street, strada pe care locuia Sherlock Holmes. S-a spus că bombele au distrus documentele ce conţineau detalii despre familia ei.

Îi promisesem că nu voi dezvălui anumite chestiuni personale. Dar în 2006 unele dosare secrete au fost transferate în Arhivele Naţionale britanice, confirmînd astfel faptul că nu toate dosarele fuseseră incendiate şi că viaţa Verei nu era complet necunoscută³. Fusese investigată de MI5 – agenţia de securitate internă, succesoare a puţin cunoscutului Secret Service Bureau –, care cercetase datele oferite de recensămintele naţionale⁴. În 1940, europenii evrei care fugiseră în Marea Britanie pentru a scăpa de persecuţia nazistă erau băgaţi în lagăre pentru „duşmani străini”. Vera nu semnase nimic la succesorul Biroului pentru Străini cînd intrase în Anglia cu ani în urmă şi fusese interogată în 1941, cînd România căzuse sub stăpînire germană. Fără îndoială, Max ar fi fost încîntat de acest nou set de contradicţii, dar el murise în 1932, cînd Vera avea 24 de ani⁵.

Mama Verei era Hilda Atkins, fiica lui Heinrich Etkins, care fugise de pogromurile antisemite ruseşti şi se stabilise în 1874 în Africa de Sud, unde îşi abandonase numele evreiesc şi luase numele de Henry Atkins. Fiica lui s-a înregistrat în 1902 ca Hilda Atkins la o sinagogă din Londra, pentru a deveni soţia lui Max Rosenberg. Max glumea sec că el nu avea „nici o ţară de provenienţă”. Putea fi polonez, rus sau westfalian. Istoria l-a învăţat să fie evaziv în privinţa acestor chestiuni. Plecase în Africa de Sud, iar ulterior s-a alăturat unor rude care s-au apucat de afaceri în România⁶.

Britanicii din Bucureşti începuseră să se intereseze de Vera încă de la sfîrşitul anilor 1920. „Străbunicul mamei ei, Yehuda Etkins sau Jehuda Etins, s-a născut în Rusia în 1766 şi a fost reţinut în aşezări pentru evrei”, raporta un ofiţer de informaţii britanic⁷. „Descendentului lui Yehuda, Heinrich Etkins, sub numele de Henry Atkins în Africa de Sud, i s-a alăturat Max Rosenberg, un agronom-arhitect din Germania. Cînd economia Africii de Sud s-a prăbuşit, în 1902, acesta avea nişte economii dobîndite din mineritul de diamante şi s-a mutat în România pentru a investi în comerţul cu blănuri, cherestea şi nave fluviale pe Dunăre.”

În documentele britanice despre Vera, între 1914 şi 1918, anii Primului Război Mondial, este o lacună stranie. În timpul acelor ani de război, Max a trăit fără soţie şi copii într-o vilă pe malul Dunării. Fluviul oferea oportunităţi comerciale imense. Bazinul lui colector se extindea în Europa Centrală şi de Est, aproape de Franţa, iar fluviul însuşi şerpuia din Germania pînă la porturile româneşti de la Marea Neagră. Max i-a înţeles potenţialul. El avea un văr în Boemia care a scăpat mai tîrziu de la Auschwitz, reuşind să scoată desene ale camerelor de gazare şi ale cuptoarelor. Vărul folosea numele de Rudolf Vrba pentru a-şi ascunde originile evreieşti şi a activat în cadrul mişcărilor sioniste care vedeau o singură modalitate de a combate antisemitismul: întoarcerea în ţara strămoşilor lor, Eretz Israel⁸.

În anii de după 1867, România a adoptat 196 de legi care le refuzau evreilor diferite drepturi. În întreaga regiune, evreii au fost în mod repetat dezrădăcinaţi de despoţi care îi forţau pe vecinii mai slabi să cedeze din teritoriu şi să-şi schimbe graniţele. Nomazilor, ţiganilor şi negustorilor ambulanţi li se permitea să muncească pentru venituri asemănătoare sclavilor, dar nu şi evreilor. Discuţiile de pace din 1919, după Primul Război Mondial, au redesenat încă o dată hărţile. Milioane de evrei nu aveau, din nou, „nici o ţară de provenienţă” şi au fost închişi între noi graniţe. Antisemitismul era văzut în general ca un act de patriotism, primind sprijin din partea Bisericii Romano-Catolice şi a comuniştilor din Rusia⁹.

Vera s-a apropiat de Max cînd l-a reîntîlnit, împreună cu mama ei, după război. Hilda o admira pe Maria, nepoata reginei Victoria, care recrease o curte victoriană englezească la Bucureşti după ce se căsătorise cu regele Ferdinand al României în 1893. Hilda l-a încurajat pe Max să consilieze familia regală românească în materie de investiţii. Regele Carol al II-lea era foarte bucuros să consulte oameni de afaceri evrei bogaţi. Max a produs o butadă memorabilă: „Dacă un evreu face bani pentru un rege, e bine-venit la curte. Dacă face o greşeală, încetează să existe”.

„Inexistenţa” era utilă evreilor care călătoreau pentru cauza sionistă ca lucrători ambulanţi cu nume nonevreieşti. Un ţăran jerpelit nu merita atenţia grănicerilor români, care erau la dispoziţia claselor superioare. Ei îl vedeau pe Max drept bogat şi, prin urmare, respectabil şi îl lăsau să-i îndrume pe ţăranii săraci în privinţa formalităţilor pentru trecerea frontierei. Vera era la mijlocul adolescenţei cînd a început să îl însoţească pe tatăl ei la ajutorarea ţăranilor care erau agenţi sionişti. Max avea un Mercedes-Benz cu un compresor zgomotos care vestea extraordinara epocă nouă a maşinilor. Nici un potenţial suspect nu s-ar fi dat în spectacol în modul acesta. Vera a învăţat că îndrăzneala îi avantaja pe cei curajoşi.

„Urmează strategia lui Isus”, i-a spus Max Verei. „Isus şi-a acumulat puterea arătîndu-şi dragostea faţă de cei mai săraci dintre noi.” Ea era întotdeauna uluită de anvergura viziunii lui. Mai tîrziu a spus că „el îl vedea pe Isus ca pe un strateg militar într-o vreme în care monarhiştii conduceau de sus în jos. Isus i-a pus pe săraci în vîrf. Adepţii lui s-au înmulţit de la cîţiva la un miliard, atraşi de chemarea lui la sacrificiu de sine. Doar săracii formau armate pregătite pentru a lupta împotriva răului”. La acel moment, Vera vedea acest rău ca pe o istorie locală.

„La începutul secolului, Bucureştiul se lăuda că este Parisul Estului. Contele Dracula reprezenta vampirii României”, mi-a spus Robert Mendelsohn, care mai tîrziu a ajutat supravieţuitori ai lagărelor morţii să ajungă în Israel prin porturile româneşti. „Nimic nu s-a schimbat în anii 1930. Parisul Estului venera banii, care constituiau adevărata obsesie.”¹⁰

Max i-a angajat pe cei mai buni călăreţi să o înveţe pe Vera să călărească, pe cei mai buni ţintaşi să o înveţe să folosească o armă şi pe cei mai buni profesori de dans. A trimis-o la un colegiu de secretare din Londra şi a angajat-o cu jumătate de normă la un birou din Bucureşti. Vera a învăţat că Imperiul Britanic avea nevoie de petrolul românesc, fiind îngrijorat de reînarmarea Germaniei de către Rusia. Corporaţii globale, diplomaţi şi spioni trăgeau cu urechea unul la celălalt. „Sexul era încă principala preocupare în Bucureşti”, a scris colegul de mai tîrziu al Verei, Ian Fleming. „Intriga sexuală făcea parte din tertipuri. Sexul mergea mînă în mînă cu trădarea, încurcături după încurcături, agent şi agent dublu, aur şi oţel, bomba, pumnalul şi plutonul de execuţie.”¹¹

Max avea o dispoziţie bună. „Nimănui nu-i plăceau evreii”, mi-a spus un magnat egiptean din Bucureşti. „Dar Max Rosenberg avea un conac şi mult pămînt pe un teritoriu care făcuse cîndva parte din Imperiul Austro-Ungar. Pava drumuri către sate izolate şi şi-a construit o bază rurală populară. Soţia lui avea gusturile unei aristocrate engleze. Ştia că statutul de evreu punea la îndoială loialitatea acestuia.”

Vera l-a văzut pe Max la masa din bucătărie, plîngînd din cauza Cărţii Plîngerilor şi a secolelor de suferinţă evreiască: trădare, năpastă, expulzare, convertire forţată, ardere pe rug, masacre, pogromuri. Max recita: „Domnul este ca un duşman... Priveşte, Doamne, şi cugetă: pe cine ai mai tratat aşa vreodată?”.

În România, oamenii din Garda de Fier susţineau străvechea ură faţă de evrei. Hilda vorbea despre siguranţa pe care o putea oferi Anglia, „unde orice problemă se poate rezolva la o ceaşcă de ceai bun”. Max spunea că orice problemă se rezolva cel mai bine cu un păhărel de votcă. Soţia lui voia să trăiască printre englezi care purtau melon şi îşi controlau perfect emoţiile. Max dădea din umeri: oportunismul era un mod de viaţă pentru români. El spunea că, după ce declarase război Germaniei cînd Aliaţii cîştigau Primul Război Mondial, România fusese recompensată de Aliaţi cu Transilvania. Cînd lucrurile şi-au schimbat cursul şi Germania a luat înapoi jumătate din acel teritoriu, România şi-a anulat declaraţia de război şi a reuşit astfel să păstreze ce mai rămăsese. Apoi Germania se apropia de o nouă înfrîngere, iar România i-a redeclarat război pentru a reocupa teritoriul pierdut¹².

Abilitatea României de a rupe şi de a reface alianţe a atras observatori străini la Bucureşti. În ce direcţie avea să meargă România data viitoare? Sioniştii spuneau că nimeni nu avea să-i ajute pe evreii împrăştiaţi prin ţinuturile nou-create. Max nu voia decît să-i dea Verei acel aer rafinat care ajuta oamenii din clasa superioară să treacă orice graniţe. Ea a plecat să-şi termine şcoala în Franţa şi în Elveţia – ceea ce mai tîrziu a dus la prietenia cu mama văduvă a doi băieţi de şcoală care urmau să devină regi¹³. Aceştia se gîndeau să folosească magia unei monarhii străvechi pentru a schimba societatea. „Nu şi în România”, le-a spus Vera, zîmbind uşor. „Casa regală românească e reinventată de oameni cu turbane şi caftane roşii care pretind că sunt descendenţi ai legionarilor romani. Bărbaţii de rang inferior poartă caftane albastre şi sînt castraţi după ce procreează doi copii.” Văduva regală mi-a redat cuvintele Verei cîţiva ani mai tîrziu.

Mama Verei s-a mutat într-o casă din Winchelsea, unul din cele cinci porturi străvechi la Canalul Mînecii. Verei îi plăcea Winchelsea, dar s-a întors singură în apartamentul pe care Max i-l dăduse în Bucureşti. Simţea că are ceva de realizat. Antisemitismul virulent reizbucnea la Viena. Mase de evrei erau din nou transportate de-a lungul căii ferate transsiberiene. Ţările civilizate ignorau diatribele antievreieşti ale lui Hitler. La Whitehall, sediul permanent al administraţiei şi serviciilor secrete englezeşti, exista multă ostilitate faţă de sionişti. În România, Octavian Goga, liderul Gărzii de Fier fasciste, reproducea discursul lui Hitler, care pretindea că discuţiile de pace din 1919 fuseseră o conspiraţie evreiască pentru a rearanja harta Europei.

Vera a înţeles că ceea ce îi afecta pe evrei atunci avea să facă rău oricăror altor disidenţi viitori, de orice credinţă. Citea romane de spionaj englezeşti ai căror eroi îşi puneau la contribuţie inteligenţa împotriva a ceea ce Rudyard Kipling condamnase drept „părţi beligerante teutonice”. Spionajul cerea o bună cunoaştere a relaţiilor internaţionale, care depăşea obtuzitatea descrisă de scriitorul irlandez Walter Starkie: „Bucureştiul este oraşul unei singure străzi, al unei singure biserici şi al unei singure idei... sexul”. Pentru Vera, viaţa în Bucureşti era mai incitantă datorită unui om de afaceri canadian, William Stephenson, şi soţiei lui americane, Mary, pe care el o tachina numind-o Mary din Tennessee. Vera i-a întîlnit prima oară împreună cu Gardyne de Chastelain, reprezentantul Phoenix Oil din Londra, de unde Stephenson îşi conducea imperiul industrial în ascensiune. Acesta pusese bazele unei mici averi producînd în masă un deschizător de conserve furat în timp ce evada dintr-un lagăr german de prizonieri de război: o modalitate foarte bună de a se răzbuna pe germani, după ce fusese gazat în războiul de tranşee. Gîndindu-se că gazul îi otrăvise plămînii şi că zborul la înălţime avea să-l însănătoşească, a devenit pilot de vînătoare de elită. În 1931, fiind deja om de ştiinţă şi inventator, şi-a extins afacerile în cinematografie şi a investit în străinătate în oţel, aviaţie şi minerit.

Stephenson era un bărbat scund, cu ochi albaştri înguşti şi pătrunzători. Se uita la faţa Verei în timp ce umplea golul din povestea familiei ei. În timpul Primului Război Mondial, Vera, mama ei şi ambii ei fraţi trăiseră în Germania. Acesta era motivul pentru care Max trăise singur în conacul lui de pe malul Dunării.

Vera i-a povestit bărbatului pe care ea îl numea Bill Stephenson despre această perioadă ciudată. În 1914, la vîrsta de şase ani, era într-o excursie în vacanţa de vară împreună cu mama şi cu fratele mai mic Wilfred. În drum spre Anglia, au fost prinşi în Berlin cînd a izbucnit războiul, în august. Fratele mai mare al Verei, care studia în Anglia sub numele de Ralph Atkins, li se alăturase şi s-au refugiat cu toţii la Köln, împreună cu familia fratelui lui Max, care era înrolat în armata germană. Vera trăia într-o casă care era divizată între o facţiune progermană şi una proengleză. După ce s-au reunit cu tatăl ei în 1919, Vera a înţeles de ce Max păstrase discreţia în timpul Primului Război Mondial. Era un evreu german.

Stephenson era acum înrolat voluntar în Industrial Intelligence Centre, o agenţie britanică aproape uitată din cadrul Committee of Imperial Defence. Aflase despre Vera prin intermediul lui sir Vernon Kell, care încercase să găsească trădători din recensămîntul naţional care oferea o imagine de ansamblu asupra vieţii din Marea Britanie. Serviciul de securitate al lui Kell arunca o umbră de îndoială asupra Verei, dar Stephenson vedea experienţa ei germană ca pe un avantaj. Acesta venea adesea la Bucureşti. În spatele unui paravan format din activităţi comerciale, el încerca să-şi dea seama care va fi poziţia României în următorul război mondial, despre care îi spusese Verei că era „inevitabil, ca reluare a anteriorului”. Era interesat de ambasadorul german în România, contele Friedrich Werner von der Schulenburg, un saxon înalt şi elegant, cu păr argintiu, de aproximativ 55 de ani, evident plictisit de pălăvrăgeala bucureşteană. Femeile drăguţe îl readuceau la viaţă.

Stephenson îl vedea pe Schulenburg loial preşedintelui Reich-ului, Mareşalul Paul von Hindenburg, un bărbat de bun-simţ care n-a luat nazismul în serios. Stephenson îşi cîştigase porecla de Billy Boxerul ajungînd campion la box la categoria uşoară în cadrul forţelor aliate şi era un om agil. Se opunea celor din Anglia care luau partea Germaniei ca victimă a termenilor de pace incorecţi dictaţi de învingătorii din ultimul război. Era de acord că Ministerul de Externe german avea cele mai înalte standarde de diplomaţie şi, la o petrecere obişnuită de la ambasadă, i-a prezentat-o pe Vera contelui von der Schulenburg.

În mod previzibil, ambasadorul s-a însufleţit. Frumuseţea şi inteligenţa ei erau o combinaţie ameţitoare. A vorbit despre o renaştere culturală a Berlinului. Vera a întrebat cum ar putea dura aşa ceva, cînd naziştii acumulau putere în rîndul veteranilor de război şomeri şi apelau la un rasism primitiv. Schulenburg i-a numit pe nazişti ignobile vulgus conduşi de un nebun care vorbea frenetic despre un imperiu gotic şi despre expedierea germanilor de rasă pură prin porturile româneşti în „teritoriul locuibil” din Crimeea. L-a blamat pe Hitler drept spion politic care se infiltrase în comanda militară în timpul Revoltei Spartacus din 1918, trădase Partidul Muncitorilor din Germania în avantajul stăpînilor lui conservatori care îl plăteau şi îl rebotezase drept Partidul Naţional-Socialist sau nazist.

Vera a avut şansa de a-l evalua pe Schulenburg la un bal de iarnă de la Castelul Peleş. I-a spus că acesta era ridiculizat pentru copleşitoarea mostră de prost-gust de care dădea dovadă. Pasagerii din Orient Express urcaţi la Paris spre Bucureşti, în timpul călătoriei inaugurale din 1883 a acestuia, sosiseră exact cînd regele Carol I punea ceremonios ultima cărămidă la locul ei, pentru a sărbători terminarea castelului. „Străinii”, a spus Vera, „luaseră asta în rîs, considerînd-o încă o încercare de a maimuţări curtea regală engleză”. Schulenburg a rîs.

Vera a dansat toată seara cu ambasadorul. Nu şi-ar fi putut imagina rolul pe care el avea să-l joace în unele misiuni secrete şi nici rolul Orient Express-ului. Contelui îi plăceau abilitatea ei de a da replici isteţe şi faptul că folosea maxime demne de grecii bizantini. Prietenia lor a înflorit. El o ducea în mici restaurante, departe de palavragiii obositori, şi i-a mărturisit că este îndrăgostit de ea. Vera a încurajat pasiunea acestui bărbat cu 33 de ani mai în vîrstă decît ea. Ea avea doar 23 de ani.

Raportîndu-i lui Bill Stephenson, i-a spus că motivul pentru care Schulenburg suporta plictiseala din Bucureştiul izolat era acela că îl vedea drept o fereastră spre Rusia. Era obsedat de avertismentul emis de idolul său, Otto von Bismarck: „Evitaţi războiul cu Rusia cu orice preţ”. Bismarck atacase Biserica Catolică pentru că aceasta îi demonizase pe evrei. Potrivit lui, cultura impulsionată de evrei făcea din Germania centrul realizărilor intelectuale, iar asta avea să pună capăt anilor siniştri de după 1743, cînd evreii puteau intra în Berlin doar printr-o poartă rezervată lor şi vacilor. Cînd a auzit asta, Vera s-a cutremurat. I-a amintit lui Schulenburg că Bismarck înfiinţase un ziar naţionalist prusac în 1848, acelaşi an în care Karl Marx îşi înfiinţase ziarul său de propagandă pe Rinul german. Acum naţionalismul german cerea ordine, iar Uniunea Sovietică urmărea puterea mondială.

Cînd s-a întîlnit din nou cu ambasadorul, acesta i-a spus că Stalin nu avea nici o putere militară reală.

— Acesta este motivul pentru care Stalin reînarmează Germania? a întrebat Vera.

Stephenson şi-a amintit mai tîrziu că Vera începuse să zdruncine mulţumirea de sine înfumurată a ambasadorului. Schulenburg o numea pe Vera trandafirul lui văratic englez. Ea îl lăsa să creadă că mama ei provenea dintr-o familie de hangii din Sussex. Era adevărat că mama ei îl părăsise pe Max, care era foarte bolnav, pentru a trăi în Sussex. Presupunînd că Vera e practic englezoaică, Schulenburg susţinea că în Anglia, ca şi în Germania, era nevoie de o disciplină solidă pentru a-l înfrîna pe Stalin. Bolşevicii voiau ordine fără moderaţie; Bismarck voise un imperiu care să impună o ordine cu moderaţie.

— Era ordinea imperială a lui Bismarck diferită de ambiţiile lui Stalin?

— Da! a răspuns ambasadorul. Bismarck voia să impună o ordine pangermană benignă asupra raselor inferioare ale Europei.

Să impună ordinea? Rase inferioare? Cuvintele au declanşat alarma. Vera se întreba dacă acest rasism ordonat îl impresiona cu adevărat pe acest ambasador, care spunea că nu e de acord cu rasismul nazist. El devenise fereastra ei către Berlin, aşa cum Bucureştiul era fereastra lui către Moscova. Oare el ştia asta? Oare îi oferea informaţii, aşteptîndu-se ca ele să ajungă la alţii din Anglia?

Cu doi ani înaintea transferului contelui von der Schulenburg la Moscova, Vera i-a vorbit despre îndoielile pe care le avea lui Gardyne de Chastelaine, care încerca atunci să-şi dea seama cum ar fi putut să fie sabotată aprovizionarea Germaniei cu petrol românesc dacă războiul reizbucnea. El privea cum rivalii intraseră în competiţie pentru a obţine controlul asupra cîmpurilor petrolifere administrate de compania lui britanică, Phoenix Oil. Era la începutul anului 1932. Zece ani mai tîrziu, el şi soţia lui, Marion, aveau să lucreze pentru reţeaua de spionaj a lui Stephenson în al Doilea Război Mondial. Gardyne avea să fie paraşutat înapoi în România, în timp ce Marion lucra în sediul din New York al lui Stephenson.

Stephenson i-a vorbit Verei despre finanţarea fasciştilor români de către germani, pentru a asigura viitoarea aprovizionare cu petrol. Germania fusese cîndva cea mai mare putere industrială din Europa, deoarece avea rezerve mari de cărbune pentru alimentarea motoarelor cu aburi. Un arsenal german nou şi ilegal format din arme moderne necesita petrol. Stephenson nu avea nici o îndoială că „petrolul românesc avea să reaprindă războiul mondial”.

Acesta a vorbit despre Steiny sau despre Charles Proteus Steinmetz, un inginer german evreu, care contribuise la primele lui invenţii. Steiny îl cunoscuse pe Max Rosenberg cînd făcea cercetare la institutul românesc de petrol, care era finanţat în secret de Berlin. Steiny auzise că Max era „ţinut” într-o instituţie medicală izolată. Vera nu era pregătită să discute despre tatăl ei. Orice ar fi spus putea să ajungă la duşmanii antisionişti ai lui Max, care l-ar fi ucis.

Mary Stephenson, graţioasa soţie a lui Bill, l-a însoţit pe acesta cu ocazia vizitelor lui la Bucureşti. Avea o modalitate tulburătoare de a citi cele mai secrete gînduri ale celorlalţi şi cunoştea o reprezentantă sionistă, Hélène Allatini, pe care i-a prezentat-o Verei drept o turistă din Paris. Hélène a spus că naziştii îi făceau pe evrei să fugă prin porturile româneşti pentru a se alătura unei armate secrete care lupta împotriva britanicilor ce deţineau mandatul de conducere a Ligii Naţiunilor în Palestina. Asta dădea o nouă dimensiune prezenţei unui ambasador german de rang atît de înalt la Bucureşti. Hélène venise acolo să-l avertizeze pe Max. Dar Vera îl lăsase pe Max pe patul de moarte. Nu se mai putea face nimic pentru a-l ţine în viaţă, iar cei care împărtăşeau dragostea lui faţă de cauza sionistă stăteau deoparte, pentru a-i împiedica pe fasciştii locali să ghicească relaţiile lui. Max era în comă profundă, cu o infecţie respiratorie gravă, şi insistase să nu fie vizitat de nimeni.

Vera îl înţelegea prea bine pe tatăl ei. Sub toată bonomia lui se ascundea de fapt un om foarte dur: şi asta pentru că nu exista nici o altă modalitate de a supravieţui. A sfătuit-o să nu permită ca iubirea ei pentru el să-i distragă atenţia. Şi ea trebuia să aibă intimitatea ei. Întîlnirile cu Schulenburg din centrul Bucureştiului i-ar fi adus eticheta de curvă. Curtezanele însărcinate erau încă victime ale „crimelor de onoare”, pentru salvarea reputaţiei amanţilor bogaţi. Originea evreiască a Verei o făcea şi mai vulnerabilă. Mai tîrziu, Vera îşi amintea: „Cuplurile mergeau cu maşina la ţară – era permis să faci dragoste dacă asta nu speria caii”. Doar cei din clasa superioară aveau maşini. Schulenburg conducea o maşină a ambasadei, fără şofer, şi spunea personalului său că voia să nu atragă atenţia în timp ce inspecta graniţele. O lua pe Vera din locuri indicate prin numere scrise cu creionul care indicau ora, data şi locul. Codurile erau mîzgălite pe bucăţele de hîrtie ascunse la clubul de hipism, unde erau membri amîndoi. Ambasadorul o ducea pe Vera în călătorii lungi pe drumuri cu serpentine strînse, în timp ce ea continua să-l întrebe despre influenţa nazistă. El dădea vina pe instigatorii care profitau de disperarea soldaţilor şomeri din Germania: aceştia ar fi trebuit să se înroleze cu ajutorul generalului Paul von Lettow-Vorbeck. Acesta fusese coleg cu ambasadorul şi condusese, în timpul Primului Război Mondial, un război de gherilă în Africa de Est germană. Era considerat un erou atît în Germania, cît şi în Marea Britanie, unde ar cîştiga simpatie autentică faţă de veteranii germani prin încercarea de a corecta nişte condiţii groaznice: în Germania, 20% din copii se năşteau morţi şi 40% mureau în mai puţin de o lună, din cauză că solicitările de alimente şi medicamente de bază erau respinse de învingători. Lettow-Vorbeck era admirat de Winston Churchill, care experimentase pe viu războiul de gherilă din Africa şi ştia că Lettow-Vorbeck cîştigase de fapt războiul său în momentul în care Germania se preda în Europa. Acum Hitler le promitea acestor veterani „un război al poporului”. Schulenburg a citat un mesaj celebru al lui Churchill cînd acesta a devenit secretar de stat în Ministerul de Război, în 1919: „Războaiele popoarelor vor fi mai groaznice decît războaiele regilor”.

Vera a discutat despre toate acestea cu Stephenson, care a spus că Churchill, chiar dacă nu avea nici o funcţie guvernamentală, voia ca Lettow-Vorbeck să devină ambasador la Londra, pentru a contribui la evitarea unui nou război. Stephenson a notat o adresă londoneză privată la care Vera putea să trimită scrisori cu informaţii. El spunea că poşta este un mijloc sigur de comunicare. Legaţia britanică trimitea rapoarte de rutină cu ajutorul unei serviete diplomatice legate de un Mesager al Regelui1*. Informaţiile sensibile erau trimise prin telegramă către CX, pentru şeful Secret Intelligence Service sau către CXG, pentru ofiţeri SIS inferiori: traficul era interceptat de Biroul pentru Cifruri din Berlin. Codul deschis în scrisori banale era cea mai bună modalitate de a transmite informaţiile sensibile. Schulenburg îi putea scrie în modul acesta dacă Vera se muta la Londra, unde Stephenson voia ca ea să lucreze în biroul lui din St. James.

Bill Stephenson, născut în 1896, era cu 12 ani mai bătrîn decît Vera. El şi Mary nu aveau copii şi o tratau pe ea ca pe o fiică. Considerau că este de încredere: ea ştia că soarta evreilor depindea de apărarea întregii umanităţi de noile dictaturi. În Berlin, diplomaţii, care se întîlneau mai mult la cocktailuri, culegeau informaţii utile foarte rar. Schulenburg era o sursă de informaţii extraordinară. Vera trebuia să amîne orice relocare permanentă la Londra. Bill, aşa cum îi spunea deja Vera, a transmis o mică bîrfă: „Familia regală britanică consideră că Stalin este diavolul şi crede că Hitler este omul care să i se poate opune”.

Vera a repetat acest lucru următoarea dată cînd a urcat în maşina ambasadei, iar Schulenburg, tulburat, a căzut pe gînduri. Ea stătea nemişcată, un truc de care nu s-a debarasat niciodată, în timp ce el părea să rumege povestea. Apoi el a rîs. Atîtea paradoxuri! Fusese tulburat deoarece era chemat la Berlin pentru o informare asupra discuţiilor pe care ar fi putut să le poarte cu oamenii lui Stalin la Moscova.

Era vremea recoltei. Era o senzaţie foarte intensă pe care o provoca mersul cu maşina pe drumurile de pămînt dintre cîmpurile cu cereale coapte, pe lîngă colibe din lemn la care atîrnau fructe şi legume de acoperişurile boltite şi lîngă care ţigăncile vindeau vrăbii şi covoare turceşti. Iarna dintre 1932 şi 1933 se apropia. Vera şi-a amintit momentele intime din copilărie dintre ea şi tatăl ei în acest anotimp şi a spus impulsiv că înainte ea credea că adulţii sînt în general prea bătrîni ca să guverneze înţelept. Energiile diabolice ale oamenilor maturi ar trebui revărsate în activităţi complet epuizante, care nu le-ar mai lăsa timp să poarte războaie.

Schulenburg a oprit maşina ca să adulmece mirosul frunzelor umede căzute în ploaia blîndă de toamnă şi a spus trist că şi el avea un vis în copilărie, acela de a-i împiedica pe adulţi să se amestece în vieţile oamenilor. Tînjea să redevină copilul care fusese.

— Vei rămîne mereu un copil în inima ta, i-a spus ea rîzînd.

— Ăsta va fi motivul morţii mele, a răspuns el.

După o săptămînă în Berlin, el s-a întors arătînd de parcă ar fi simţit deja laţul călăului în jurul gîtului. Se aşteptase să discute despre însărcinarea lui la Moscova. Însă mai întîi fusese chestionat în legătură cu o evreică pe nume Rosenberg de agenţi ai unui departament aproape uitat, Referat Deutschland, înfiinţat iniţial pentru a-i informa pe politicieni în legătură cu politica externă. Acesta era condus de un ofiţer tînăr, care la început refuzase o solicitare a naziştilor să îşi spioneze colegii. Nişte bătăuşi l-au luat cu ei pe acest tînăr, care a revenit vindecat de orice idei de modă veche despre loialitatea faţă de prieteni. Agenţii nazişti ocupau noi sedii conduse de Joachim von Ribbentrop, un negustor de vinuri pretenţios, care adăugase numelui său un „von” onorific. Acesta nu era pregătit să îi înfrunte direct pe vechii aristocraţi de la Ministerul de Externe, dar plănuia să devină consilierul lui Hitler pentru Afaceri Externe. Avea să facă asta asumîndu-şi meritele pentru cea mai mare lovitură diplomatică, un acord de pace nazisto-sovietic care avea să fie pus la punct de Schulenburg.

Vera era nedumerită de aparenta nefericire a ambasadorului. Nu pace cu Rusia voise Schulenburg? Moment la care Schulenburg a aruncat o bombă: „Stalin”, a spus el, „producea pentru Germania arme interzise de Tratatul de la Versailles”. Armata Uniunii Sovietice nu era deloc pregătită de un război pe scară mare, dar ea furniza Germaniei unele dotări secrete: o şcoală de tancuri, o şcoală de zbor, laboratoare pentru războiul cu arme chimice, o fabrică de bombardiere în picaj, toate pentru a construi un bastion nazist împotriva Americii şi a Marii Britanii. Acesta era tipul de pace care prefigura războiul ce avea să vină.

Vera a spus că în Londra existau oameni care l-ar putea ajuta pe Schulenburg şi alţi patrioţi germani adevăraţi să împiedice asta. Contele ştia că ea are dreptate: avea propriile lui surse londoneze, inclusiv ambasadorul german, Otto von Bismarck, nepotul marelui om. Tînărul Bismarck vorbise în secret cu Churchill despre salvarea parlamentului democratic al Republicii de la Weimar de după 1919. Dar Hitler o proclamase că este o republică evreiască, iar Churchill a considerat că nu mai există o opoziţie antinazistă care să merite efortul. Bismarck a pledat că Hitler încă era doar un lider al unei găşti. Churchill a răspuns sfîrşit cu versurile lui Rudyard Kipling: „Aceasta este trista poveste/ Spusă cînd soarele stă să apună/ Iar maimuţele se plimbă împreună/ Ţinîndu-se reciproc de coadă”.

Schulenburg i-a reamintit Verei că prim-ministrul francez Georges Clemenceau spunea, comentînd profetic la sfîrşitul discuţiilor de pace de la Versailles din 1919: „Mi se pare că aud un copil plîngînd”. Douăzeci de ani mai tîrziu, în 1939, copilul ar fi fost suficient de mare ca să lupte în alt război.

Vera a întrebat de ce nu puteau germanii buni să acţioneze pe cont propriu.

Contele a spus că berlinezii întrebau: „De ce Marea Britanie întîrzie atît de mult să ne ajute?” Industriaşii şi bancherii germani se temeau de clasele muncitoare roşii şi finanţau găştile lui Hitler să-l atace pe Willi Münzenberg, Milionarul Roşu din Berlin, agentul de presă al comunismului internaţional. Nu îi spusese Vera că aceeaşi teamă faţă de Ameninţarea Roşie din Marea Britanie influenţa şi familia regală? Churchill fusese huiduit în Parlament cînd citase din Biblia evreiască: „Iată cum apare un mic nor din mare, precum mîna unui om”.

„Berlinezii adevăraţi”, a spus ambasadorul, „admirau aristocraţia engleză şi purtau monocluri, cravate albe şi fracuri în timp ce toastau pentru Kaiserul aflat în exil”. Toastul spunea aşa: „Pentru Maiestatea Sa – uraa! Ssst! Uraaa! Nu, mai încet – uraaa!”. Precauţia îi făcea să coboare vocilor lor, după ce Edward, Prinţ de Wales şi viitor rege-împărat, spusese că tratatul de pace de la Versailles rearanjase frontierele în aşa fel încît unele aşezări germane să cadă sub stăpînirea „slavilor barbari” şi a unei tiranii ruse care să se întindă de la Baltică pînă la Pacific.

Ambasadorul a încurajat-o pe Vera să se mute la Londra. Ea era singura persoană în care putea să aibă încredere de cealaltă parte a faliei anglo-germane tot mai mari. Poate că mai tîrziu ea putea să viziteze Berlinul, acum că revenise la viaţă ca centru internaţional? Schulenburg i-a dat numele şi adresele unor prieteni de încredere. Unii erau nobili ruşi exilaţi din Moscova, care munceau în unghere obscure ale administraţiei orăşeneşti a Berlinului. Ea trebuia să vorbească cu unul dintre colegii lui Schulenburg, care se interesase în privinţa lui Hitler după război. Pe cînd era un caporal de 29 de ani într-un spital militar, Hitler strigase că relatarea despre capitularea Germaniei era „bîrfa perversă a unor tineri evrei depravaţi sexual dintr-un spital de gonoreici”. Un psihiatru militar scrisese într-o notiţă confidenţială că motivul orbirii lui Hitler era isteria, dar, pentru a-l calma pe caporal, l-a asigurat că era un supra-om şi că avea să vadă din nou. Lui Hitler i-a revenit vederea. El a considerat acesta un semn că era marele lider destinat să împlinească visul Cavalerilor Teutoni de a impune ordinea de la Marea Baltică la Marea Neagră.

În timpul uneia dintre ultimele lor călătorii cu maşina, Schulenburg a spus că voia ca prietenii Verei din Londra să înţeleagă de ce mulţi oameni asemenea lui erau germani loiali. Învingătorii din ultimul război îşi urmăriseră propriile interese. Declaraţia Balfour din Marea Britanie promitea evreilor un cămin naţional în Palestina pentru a cîştiga sprijinul evreiesc în vreme de război, dar cu o clauză: „Nu se va face nimic ce ar putea prejudicia drepturile civile şi religioase ale comunităţilor nonevreieşti existente în Palestina”. Astfel de capcane erau pretutindeni. Hitler manifestase un geniu nebun în a le identifica. „Hitler”, a spus Schulenburg, „predică o religie ariană de ură pură faţă de sub-oameni. Germania are nevoie de ajutor din afară, altfel acest maniac ne va duce în iad”.

În ianuarie 1933, Hitler a fost numit cancelar al Reich-ului după multe manevre. Republica germană a fost predată omului hotărît să o distrugă, deşi un politician nesăbuit care transformase oportunismul într-o formă de artă, Franz von Papen, declarase: „Acum l-am prins [pe Hitler]”. Ribbentrop, cîrtiţa lui Hitler de la Afacerile Externe, a pregătit misiunea lui Schulenburg de la Moscova retrăgîndu-l pe acesta din Bucureşti.

Prin intermediul lui Schulenburg, Vera învăţase să evalueze posibili inamici, să memoreze detalii şi să se detaşeze de sentimentele personale. Vocea ei nu a tremurat deloc cînd i-a spus mai tîrziu lui Mary Stephenson:

— Ambasadorul speră să salveze tot ce se mai poate salva din ţara pe care a iubit-o în tinereţe.

Maşinilor de ambasadă din străinătate li se ordona să arboreze fanioane naziste. Înaintea ultimei călătorii frenetice cu maşina a Verei împreună cu Schulenburg, ea i-a spus că nu ar putea să călătorească niciodată cu astfel de însemne.

— Cînd călătoreşti cu mine nu e nici o svastică arborată! a răspuns Schulenburg.

Acestea păreau să fie ultimele cuvinte pe care el avea să i le mai spună vreodată, în afară de vorbele afectuoase pe care Vera le-a ţinut pentru ea.

— Cel puţin aşa am crezut, că erau ultimele lui cuvinte, a spus ea mai tîrziu. Cît de tare mă înşelam!

Spre sfîrşitul anului 1933, la îndemnul lui Billy Stephenson, Vera s-a mutat la Londra. În timp ce inspecta oţelăriile germane pentru compania lui, Pressed Steel, Stephenson a fost alarmat de ceea ce el considera a fi pregătiri accelerate de război şi voia ca Vera să nu mai fie în pericol. Aceasta a primit un decupaj îngălbenit din revista londoneză New Statesman. În el, romancierul D.H. Lawrence scrisese din Germania, în octombrie 1924: „Influenţe invizibile vin dinspre îndepărtarea Germaniei de Europa creştină civilizată, înspre polaritatea sălbatică a ţinutului tătarilor [...]. Noaptea simţi cum lucruri stranii se mişcă în întuneric”.

1*. „King’s Messenger” în original – angajaţi din corpul diplomatic britanic care transportă documente secrete şi acte importante la ambasadele britanice din toată lumea (n. tr.).