Ioan Petru Culianu

Pergamentul diafan

*

Ultimele povestiri

scrise în colaborare cu H.S. Wiesner

Ediţia a doua

Traduceri de Mihaela Gliga, Mihai Moroiu şi Dan Petrescu

Postfaţă de Paul Cernat

Editura Polirom

2002

© 2002 by Editura POLIROM

Colecţie coordonată de Tereza Culianu-Petrescu

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN eBOOK: 978-973-46-2052-4

ISBN: 973-681-135-2

Redactor: Tereza Culianu-Petrescu

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzînd împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decît cele pe care a fost descărcată, revînzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvîrşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepseşte penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

Notă asupra ediţiei

Ediţia de faţă reia, în prima secţiune, volumul Pergamentul diafan, în traducerea lui Dan Petrescu; traducerea s-a efectuat după textul original, aflat în posesia familiei, intitulat Le Rouleau diaphane (roman), care cuprinde în majoritatea cazurilor texte redactate în limba franceză; Jocul de smarald, Ultima apariţie a Aliciei H. şi Cursa de şoareci a Doctorului Mayow au fost însă scrise în limba engleză în original.

Le Rouleau diaphane datează, după mărturia autorului, din 1986; pentru prima oară, volumul a apărut în Italia, cu titlul La collezione di smeraldi (racconti), Milano, Jaca Book, martie 1989 (traducători: Cristina Cozzi, Annalaysa Di Lernia, Marco Grampa şi Maria Teresa Pini). Faţă de ediţia italiană, ediţia românească are în plus o adăugire importantă: Intervenţia zorabilor în Jormania este însoţită aici de Jormania liberă, text înrudit cu primul prin tematica „jormană”, scris în româneşte şi apărut prima dată în revista Agora (redactor-şef – Dorin Tudoran), Philadelphia, vol. III, nr. 2, iulie 1990, pp. 215-219.

Secţiunea a doua, Ultimele povestiri, grupează patru texte apărute după 1989 în diverse publicaţii (indicaţiile bibliografice privitoare la prima apariţie se află la sfîrşitul fiecărui text) şi semnate împreună cu H.S. Wiesner. Ordinea secretă, Căinţa tîrzie a lui Horemheb şi Limba Creaţiei au fost traduse din limba engleză de Mihai Moroiu; Colegiul Invizibil a fost tălmăcit din italiană de Mihaela Gliga.

Pergamentul diafan

Cuvînt înainte

Und immer

Ins Ungebundene gehet eine Sehnsucht

Hölderlin, Mnemosyne 3

Am început să adun povestirile cuprinse în volumul de faţă încă din 1972, cînd părăseam Jormania pentru douăzeci de ani. Eram foarte tînăr pe atunci. La cîţiva ani după ce fusesem admis la universitate, mi-am abandonat studiile şi am lucrat ca ziarist în oraşul H. În această calitate l-am cunoscut pe profesorul William H.; relaţiile noastre au început prost, dar au urmat o dezvoltare pozitivă, culminînd cu darul pe care profesorul mi l-a făcut înainte de a muri: manuscrisul singurei – zicea el – povestiri de ficţiune pe care-ar fi compus-o vreodată. Am suficiente motive să cred că manuscrisul conţinea mai curînd o confesiune gravă, iar fragmentele pe care le-am putut strînge aici par să-mi confirme ipoteza. La 23 decembrie 1986 (mi-am notat data în jurnal), am înţeles în sfîrşit că ele nu erau nişte entităţi disparate, ci, dimpotrivă, formau bucăţile unui singur puzzle. Mai pot fi de asemenea considerate drept capitole ale unui roman avînd o ordine de lectură variabilă. În principiu, se poate obţine o anumită coerenţă plecîndu-se de la o lectură ce pune accentul fie pe o fiinţă feminină insesizabilă, numită cînd Mekor Hayyim, cînd altminteri, fie pe colecţia de smaralde a profesorului H. Voi reveni asupra acestui punct după ce voi fi explicat de ce public ansamblul acestor povestiri la peste douăzeci de ani de cînd le-am surprins caracterul unitar.

Începînd din anul 199..., am fost activ angajat în tentativa lui Boba, a lui Bolovan, a lui Bostan şi a altora de a restabili un regim democratic pe ruinele Jormaniei distruse mai întîi de directivele preşedintelui Gologan şi apoi de arma zoologică pe care Imperiul Maculist n-a întîrziat s-o arunce în luptă (vezi mai departe articolul intitulat „Intervenţia zorabilor în Jormania”, pe care l-am publicat în ultimul număr al revistei Asmodeus sub pseudonimul de Jules Bilstik). Am luptat în munţi împotriva rămăşiţelor armatei jormane, a zorabilor şi a tîlharilor. De trei ori am fost rănit destul de grav, fără ca totuşi să abandonez lupta. Am făcut parte din prima unitate care, împreună cu Boba şi Bostan, a pătruns în Jorjan, capitala Jormaniei, numită pe atunci „necropola pestilenţială” (printr-un joc de cuvinte cu vechiu-i nume oficial de „metropolă prezidenţială”), dar care cunoscuse şi vremuri mai bune, cînd era desemnată prin expresia „Parisul Cartanilor” (în privinţa numelor geografice, trimit la acelaşi articol pe care tocmai l-am pomenit).

În timpul „revoluţiei florilor”, am făcut parte din guvernul provizoriu Bostan, în calitate de secretar de Stat la Externe; după alegeri, din pricina poziţiei mele radical antimaculiste, am fost îndepărtat de la putere. Aşa am ajuns să fiu transferat ca ambasador al Jormaniei în acelaşi oraş H. unde odinioară fusesem student şi apoi ziarist. Zece ani au trecut de atunci, ani care au văzut prăbuşindu-se toate visurile noastre de libertate şi democraţie. Ţara geme acum sub jugul unei alte marionete maculiste, al cărei nume odios voi evita să-l rostesc aici (a se vedea totuşi articolul meu citat).

În seara sosirii mele la H., în dispreţul oricărei vizite protocolare, mă duceam direct să văd colecţia profesorului H., acum accesibilă publicului şi cuprinzînd aproximativ 1900 de smaralde, între care cinci printre cele mai mari şi mai frumoase din lume. Îmi mai aduc încă aminte de starea de toropeală fierbinte în care căzusem, de senzaţia necontenită că aveam nările şi gura pline cu sare de mare. Ceva straniu mi se întîmpla, ca o ruptură între existenţa mea vizibilă şi o parte a ei tainică, inenarabilă, de care pînă atunci nu fusesem conştient. Pentru o clipă, am avut impresia distinctă de a fi fost oarecum colecţionarul acelor smaralde, multiplii lor proprietari legaţi între ei prin relaţii complexe de schimb, ca şi cei ce le fabricaseră. Atîtea memorii diferite începură deodată să funcţioneze în mine însumi, încît îmi pierdui orice identitate. Mă contemplam ca loc în care ceva neaşteptat, poate fundamental, tocmai se întîmplase. Nişte limite, pînă atunci imuabile, dispăruseră. Mă vedeam cotind pe o străduţă îngustă, pavată ca vechile oraşe italiene, unde se amestecau nişte mirosuri avînd ceva subtil-erotic; şlefuind pietre într-un subsol şi simţind certitudinea calmă a prezenţei unei femei şi a unui copil în preajmă; vorbind curent o sumedenie de limbi şi înţelegîndu-le perfect fără să le fi învăţat vreodată; mă vedeam iubind, vînzînd, omorînd cu lovituri de pumnal, murind înconjurat de sirene, jucînd zaruri, mîngîindu-mi trupul într-o mare cadă de alabastru, femeie, bărbat, bătrîn, copil, hoţ, cerşetor, nobil, astrolog, magnat, cămătar, ţăran şi neguţător de smaralde în acelaşi timp.

Experienţa pe care-am avut-o acolo, dinaintea unei multitudini de smaralde încărcate cu o memorie infinită, întinsă pînă la formarea pămîntului, nu semăna întru nimic cu ceea ce vulgul numeşte (eronat, de altfel) „metempsihoză” ori „existenţe anterioare”. Nu trăisem eu însumi nici una din acele existenţe; istoria umană însă mi se dezvăluia ca o povestire corporativă în care deosebirile dintre actori sînt doar iluzorii. Eram, în orice clipă, bătrînul orb care primea în fiecare duminică, punctual, pe pragul catedralei, un dinar de la Cosimo de’ Medici; dar eram şi Cosimo şi, într-un fel, moneda însăşi, traiectoria ei, mediul pe care-l străbătea, piatra pragului şi crăpătura din piatră, altarul, mulţimea, privirea preotului aţintită la potir, cuvintele hoc est corpus, tînăra fată ţinînd ostia în gură, saliva, gustul, rugăciunea, papilele de pe limba ei, o mică mişcare laterală a piciorului ei drept şi presentimentul clopotelor pe care o forţă necunoscută şi nevăzută avea să le facă să răsune pe dată.

Era ca şi cînd m-aş fi plimbat printr-un depozit, practic infinit, unde tot ce s-a petrecut vreodată în toate lumile era accesibil; dar cînd te afli acolo, privirea dispare: e şi ea doar un obiect printre celelalte obiecte, încît nu mai există nici o instanţă capabilă să cunoască, să înregistreze ceva. Amintirea pe care-o păstrez nu e deci decît foarte aproximativă şi în mod esenţial falsă: fiind tot în totul, n-aş putea defini toţi fiorii care m-au străbătut.

De ce oare ceva m-a oprit acolo mai curînd decît în altă parte? Dar oare de ce altă dată, într-un alt timp, luasem primul taxi de la aeroport ca să mă duc la expoziţia de smaralde a profesorului H., pe care multă vreme îl considerasem o băşică umflată, pînă cînd, pe patul de moarte, mi-a încredinţat o povestire în care pretindea că fusese îndrăgostit de o zeiţă? Să aibă oare toate acestea vreo legătură cu mania sa de a colecţiona pietre verzi, tăiate, netăiate sau în stare brută? Deşi toate lucrurile erau identice între ele, parcă totuşi o undă mă împingea în mod fatal către un mănunchi limitat de percepţii; în clipa cînd vibrau la unison, aceste percepţii alcătuiau o lume aparte, un fascicul, o privire care se îndreptă către silueta din faţa mea.

Carnea ei n-avea consistenţă: era o învolburare de unde de lumină, se forma în fiecare moment din noi energii emanate din noi izvoare. Întrupa tot ce era frumos şi delicat, această lume ca loc unde se petrec lucruri enigmatice care salvează viaţa prăzii hăituite şi copilului aflat sub sabia jefuitorului.

Dacă mă aflam acolo, dacă-l întîlnisem pe William H., dacă vizitam această expoziţie, dacă luptasem în Jormania mai degrabă decît în altă parte, dacă fusesem rănit în cele trei locuri ale trupului mai degrabă decît în altele, dacă mîinile-mi semănau cu ale ei şi dacă privirea îmi cobora acum către picioarele-i lungi şi fine încălţate în sandale romane, înseamnă că exista pesemne ceva comun între noi doi, două fascicule vibrînd în acelaşi ritm sau două suprafeţe ce reflectau acelaşi lucru în două feluri diferite.

Purta la gît un pandantiv format dintr-o gheară de aur cu opt braţe ascuţite strîngînd un superb smarald brut. Fără o vorbă, îl scoase şi, după ce mi-l puse în mînă, dispăru pe o alee.

M-am regăsit dintr-o dată obosit şi confuz în expoziţia de smaralde, cu un paznic alături sugerîndu-mi politicos, prin simpla-i prezenţă, că se apropia ora închiderii. Eram, de altfel, singurul sau în orice caz ultimul vizitator al colecţiei. Am făcut cîţiva paşi în direcţia ieşirii, unde doi poliţişti în mare ţinută m-au oprit.

„Iertaţi-ne, domnule ambasador”, făcu unul din ei, „dar se pare că tocmai aţi furat una dintre piesele expuse în această sală. Sînteţi de acord să fiţi controlat?

Fără să stau pe gînduri, am acceptat; dar, în timp ce îmi examinau foarte scrupulos conţinutul buzunarelor golite pe o masă, mi-am zis că poate suferisem un fel de eclipsă şi că nu era imposibil să fi făcut ceva necontrolat. Acum era prea tîrziu ca să mai recurg la imunitatea diplomatică; şi vedeam deja prima pagină a unor ziare anunţîndu-mi expulzarea fiindcă furasem un smarald dintr-o colecţie publică.

Percheziţia a durat o bună jumătate de oră, dar n-a dus la nimic. Uşurat, i-am scuzat bucuros pe poliţiştii încurcaţi şi, refuzînd să mă las condus de ei sau să mi se trimită o maşină oficială, am ieşit în stradă. La urma urmei, nu eram departe de ambasada Jormaniei, o clădire discretă de dinainte de război, înconjurată de o specie ciudată de citrice care suporta frigul iernii.

Era foarte cald şi m-am hotărît să trec prin parc, deşi la ora aceea era deja imprudent să te aventurezi pe acolo. Cum tocmai coteam pe o alee ce ducea către ieşirea dinspre răsărit, am auzit un pas uşor dar grăbit şi o răsuflare mi-a atins peste puţin ceafa. M-am întors. Era o tînără fată aproape la fel de înaltă ca mine, cu părul roşcat. Purta o bonetă stacojie şi o rochie lungă, uşoară, cu talia înaltă, ca şi cum ar fi fost însărcinată. Pe gleznele-i lungi şi delicate abia se vedeau cureluşele de piele ale sandalelor romane.

„Aţi pierdut ceva”, îmi spuse întinzîndu-mi gheara cu opt braţe de aur strînse în jurul smaraldului brut. Apoi îmi întoarse spatele şi dispăru printre tufişuri.

Mi-am şters fruntea. Era îngrozitor de cald şi aveam un gust sărat în gură, iar nările mă înţepau de parcă ar fi fost pline cu sare de mare. Portarul, fiindcă nu recunoscuse un ambasador pe care de altminteri nu-l văzuse niciodată, îşi atrase din parte-mi singura dojană pe care am administrat-o vreodată cuiva în viaţa mea de înalt funcţionar.

Bolnav sau obosit, am dormit şaptezeci de ore în şir. Teancuri de ziare mi se îngrămădeau pe masă. Într-un sfert de oră, am descoperit ceea ce căutam: pandantivul fusese furat din colecţia William H. şi nu existau suspecţi. O fotografie a obiectului elimina orice posibilitate de coincidenţă întîmplătoare. E aici, în faţa ochilor mei, în timp ce aştern aceste rînduri.

O descoperisem undeva într-un depozit, învolburîndu-se, cine ştie de ce, pe aceeaşi lungime de undă ca şi mine. Purta acel pandantiv, era acel pandantiv, eram ea, eram totul, din întîmplare continuam să dăinuiesc într-un anume fel sub o formă abstractă numită „ambasador al Jormaniei”, apoi am fost exilat, apoi am devenit bogat. Depozitul în care am întîlnit-o era realitatea; acum mă aflu într-un condensat ireal pe care ceilalţi îl percep ca şi cînd ar avea vreo consistenţă oarecare.

Din nou în oraşul H., din nou fără un program fix, mă grăbesc să urc în primul taxi şi să dau adresa expoziţiei. E îngrozitor de cald, iar gura şi nările parcă-mi sînt pline cu sare de mare.

Pergamentul diafan

Isa ibn ’Ali al-Kashkari, zis Prinde-Muşte, nu este cunoscut decît prin poemele-i melancolice şi prin titlul unui comentariu pierdut la Cartea Timpurilor Intermediare de Al-Adami. Aparţinuse Ordinului Căutătorilor de Adevăr, fără să fi ocupat vreun loc proeminent în această organizaţie obscură între toate. Căci se spune că Adevărul însuşi îi face umili pe cei ce-l caută.

Născut între creştini, s-a expatriat de timpuriu în Emiratul din Melitene. Unii îl dau drept zindiq sau dualist, dar întotdeauna a fost bănuit de ceea ce după toate probabilităţile nu era. Căci, în acel teritoriu incert de la întretăierea mai multor state, Isa ibn ’Ali izbuti să-şi ascundă religia atît de bine, încît nimeni n-a ştiut cu adevărat dacă fusese creştin şi de ce fel, sau paulician, sau încă musulman şi de ce fel anume. Acest prodigiu unic a fost şi va fi lăudat în vecii vecilor; căci, cum obişnuia el însuşi să spună, „există oare gărzi în stare să-l oprească pe Allah la graniţă?.

Dacă a fost cunoscut prin ceva în vremea sa, Isa a fost mai ales cunoscut prin putinţa-i de a rezolva rapid şi cum se cade cele mai delicate treburi care necesitau o investigaţie poliţienească. Nu întotdeauna accepta să se ocupe de aşa ceva, iar criteriile alegerilor sale n-au fost niciodată înţelese; căci îi refuza deopotrivă pe bogaţi şi pe săraci, pe disperaţi ca şi pe profitori. „Oare Allah vă explică de ce plouă sau de ce e vreme frumoasă?, fusese el auzit spunînd cînd cei pe care-i respinsese erau prea din cale afară de mîhniţi. Dacă i se făcea milă de ei, le dădea ceva bani; dar niciodată nu revenea asupra unei hotărîri.

Am extras acest profil al lui Al-Kashkari dintr-o prozopografie arabă anonimă din veacul al XIV-lea, intitulată Maeştrii Dorinţei Arzătoare. Însă S., foarte savanta mea prietenă, tocmai mi-a împrumutat propria-i traducere a unei cronici nestoriene în siriacă, datînd din secolul al XI-lea, care conţine povestea uneia dintre cele mai uimitoare isprăvi ale lui Isa. O expun şi eu aici, cu fidelitate faţă de original.

* * *

Atunci cînd delegaţia compusă din abatele Iacob, părintele Ioan şi părintele Toma i se înfăţişă lui Isus din Kashkar (pentru că Isa înseamnă Isus), supranumit Prinde-Muşte, acesta tocmai se spăla pe picioare. „E un semn”, spuse părintele Ioan. „E un semn”, repetă abatele Iacob. Părintele Toma nu spuse nimic.

Nu era nici un loc unde să şadă şi cei trei s-au aşezat pe jos. Îşi aruncau priviri neliniştite, căci Prinde-Muşte era cunoscut ca fiind cu totul imprevizibil: refuza un caz din două, fără să dea vreodată vreo explicaţie. Nici vorbăreţ nu era şi se dezvăţase să-şi primească musafirii cum se cuvine. Cu toate acestea, după cum mărturisea toată lumea, era întotdeauna foarte blînd şi simţitor.

Toma rupse în cele din urmă tăcerea. „Uite”, spuse, „ştim cu toţii cît eşti de ocupat, răsplătească-te Dumnezeu pentru tot binele pe care-l faci. Dar orbecăim în întuneric şi avem deznădăjduită nevoie de ajutorul tău. Prinde-Muşte continua să se spele în tăcere pe picioare, nişte picioare palide, lungi şi delicate ca ale unei femei. Cei trei se priviră, şovăielnici. „Iată despre ce este vorba”, reluă abatele, „sîntem în totul trei sute de călugări... „În număr stă greutatea”, adăugi părintele Ioan. „Acum sîntem trei sute de călugări”, o luă de la capăt abatele, aruncîndu-i o privire opacă tovarăşului său înfăşurat în rasa-i neagră, „iar pînă acum – în sfîrşit, pînă de Crăciun –, mulţi fraţi aveau viziuni. „Ce fel de viziuni?, întrebă deodată Prinde-Muşte. Cei trei îşi dădură coate, uşuraţi. „Tot felul de viziuni”, se grăbi să răspundă părintele Ioan. „După umila mea experienţă, viziunile astea pot fi clasificate potrivit unei logici elementare: mai întîi sînt viziunile care nu înseamnă nimic şi acelea care înseamnă ceva; acestea, la rîndul lor, se referă la evenimente personale sau colective; amîndouă aceste feluri pot fi importante ori nu: ca de pildă fratele care-şi visează piciorul stîng umflat şi-i cade o bîrnă peste picior, strivindu-i un deget. Iară asta nu e importantă; însă un alt biet frate care se află aici, dinaintea voastră, a fost vizitat de Maica Domnului, care i l-a arătat pe Chrysokeir cel Bălai, şeful paulicienilor, cu ţeasta însîngerată... Abatele Iacob i-o tăie cam dur, trăgîndu-i un cot înfundat prin părţile stomacului. Se tot bănuia că Prinde-Muşte fusese paulician înainte să fi fost Chrysokeir descăpăţînat. „Aşa deci”, reluă abatele pe un ton destul de nervos, „fraţii aveau tot soiul de viziuni, false, dar şi adevărate, ca de pildă viziunea Raiului şi a Iadului... Prinde-Muşte făcu un semn aparent aprobator. Dar în ce Rai şi în ce Iad credea el oare? „Toate acestea”, continuă abatele, „făceau parte din existenţa noastră de zi cu zi pînă de Crăciun, adică pînă la 6 ianuarie, anul trecut. În fiecare zi, doi-trei fraţi veneau să ne povestească viziunile lor şi asta ne făcea viaţa... Abatele şovăi. „Plină de înţeles”, adăugi părintele Toma. „Plină de adevăr”, adăugi părintele Ioan. „... de veselie”, încheie abatele.

„Dar, de la Crăciun încoace, să tot fie trei luni de-atunci, nimeni din mînăstirea noastră n-a mai avut viziuni. „Ni s-au furat viziunile! strigă părintele Ioan, cu ochi în lacrimi. „Redă-ne nouă viziunile noastre! îl rugă Toma. „De aceea”, se porni iarăşi abatele, „de aceea purcedem a te ruga respectuos, a te implora cu umilinţă să aibi bunătatea de a cerceta pricina pierderii facultăţii noastre vizionare şi, de e cu putinţă, să ne-o dai nouă îndărăt. „De acord”, răspunse Prinde-Muşte fără să mai stea pe gînduri. Se ridică şi, uitînd probabil că se afla cu picioarele într-un hîrdău, călcă pe marginea lui care plesni, lăsînd apa să le moaie sutanele călugărilor. „Voi încerca să vă găsesc viziunile, dar nu pot promite c-am să vi le restitui. Căci nu-i exclus să se fi pierdut pentru totdeauna. Cei trei se grăbiră să iasă, destul de nedumeriţi. „Aţi văzut? întrebă părintele Ioan storcîndu-şi anteriul ud, „a fost cu siguranţă un semn! „Un semn! – îi făcu ecou şoapta părintelui Toma, care lăsa în urmă şiroaie de apă pe dată mistuite de colb.

* * *

A doua zi, Prinde-Muşte s-a dus la locul cu pricina. Călugării cu feţele cenuşii nici nu l-au băgat în seamă. Erau cu toţii foarte grăbiţi să-şi îndeplinească îndatoririle religioase cu spor, ca şi numeroasele treburi legate de subzistenţă şi de administrarea patrimoniului. Mînăstirea – o clădire mare, nouă, de piatră galbenă, aflată în mijlocul unei proprietăţi imense cuprinzînd culturi de grîu şi de legume, păduri, iazuri şi vii – era sobră şi curată. Icoanele din biserică şi din nenumăratele capele erau acoperite cu aur, cum se cuvine, dar fără doar şi poate urîte. Spre a evita orice ambiguitate ce-ar fi putut degenera în erotism, Sfînta Fecioară, îndeosebi, era reprezentată ca o persoană asexuată de o anumită vîrstă, cu chip sumbru şi sever. Cîntările care acompaniau o liturghie nesfîrşită erau lamentabile, tămîia – o simplă răşină de pin care ardea pîrîind în paharul argintat al cădelniţei. Fireşte, cheltuielile erau reduse la minimum. „Sînteţi foarte bogaţi”, observă impersonal Prinde-Muşte, în timp ce se străduia, în trapeza decorată cu nişte fresce oribile, să descîlcească un ghem de legume fierte. Abatele nu-l auzi, într-atîta larmă făcea lectorul – fratele Toma – dînd citire vieţii Sfintei Fontadela. „De ce urlă aşa?, se interesă Prinde-Muşte la părintele Ioan. „Ca să nu cădem în păcatul lăcomiei”, strigă Ioan ca să se facă auzit. Străinul încuviinţă politicos, apoi se duse să cerceteze chilia ce-i fusese în mod excepţional pregătită. Căci toţi călugării, inclusiv stareţul, se odihneau în comun, într-un dormitor uriaş din care emana o asemenea duhoare că Prinde-Muşte se mulţumi să arunce înăuntru o privire prin uşa deschisă, îndepărtîndu-se apoi cu grabă. Paturile, cu cergi din păr de capră, aliniate de-a lungul nesfîrşiţilor pereţi cenuşii, erau într-o ordine perfectă. La fiecare capăt al sălii se găsea cîte un butoi pentru urinat, iar un trunchi scobit slujea de adăpătoare, avînd atîrnată deasupra o tigvă răsturnată. De plafon spînzurau zeci de legături de usturoi, a căror menire, îl lămuri părintele Toma, era de a ţine la distanţă spiritele necurate. Dar, preciză el, usturoiul fusese dintotdeauna acolo şi, departe de a le fi stingherit viziunile, stătuse tot timpul chezaş că ele nu le erau provocate de demonii cei răi, pentru că aceştia – cum ştie oricine – se tem de usturoi. Prinde-Muşte îi mulţumi lui Toma şi-l rugă să-i arate biblioteca. Nu exista una special amenajată, dar dincolo de magazia de brînză – aproape la fel de mare şi de puturoasă ca dormitorul – se afla o chilie cu rafturi pe care zăceau vreo sută de tomuri prăfuite. „Nimeni nu întrebuinţează vreodată aceste volume”, îl informă Toma. „Cele de care ne slujim cu regularitate sînt în sacristie. Prinde-Muşte se declară atît de recunoscător pentru toate aceste informaţii, încît fratele îl bănui de ipocrizie. „Ce crezi despre viziunile noastre?, îl întrebă el. „Dragă frate”, îi răspunse Isus fiul lui ’Ali, „ce mă-ntreb eu nu e cum se face că nu mai aveţi viziuni, ci cum de-a fost vreodată cu putinţă să fi avut. După ce rosti aceste vorbe enigmatice, se retrase în chilia lui şi nu-l mai auzi nimeni pînă la utrenie.

* * *

În toiul nopţii a izbucnit un vacarm îngrozitor. Era pricinuit de un glas omenesc, mai ascuţit decît al muezinului, care se străduia cu disperare să acopere dangătul ritmic al unui clopot strident; după care zidurile mînăstirii au fost zgîlţîite furios de rostogolirea clopotelor mari ce dură un bun sfert de ceas. Pe urmă, toţi călugării, îmbrăcaţi, au ieşit în cortegiu din dormitor, cîntînd bătăioşi un imn ce anunţa neîndoielnic apropiata sosire a Judecăţii de Apoi. Încercînd să-şi contenească bătăile sălbatice ale inimii, Isus Prinde-Muşte i-a urmat de bine de rău pînă în biserică. Turma răspîndea un miros pătrunzător de capră, de excremente, de usturoi, de brînză fermentată şi de răşină de pin. Combinaţia ducea probabil la formarea alcoolurilor, căci din timp în timp se simţea ca o adiere de trapistină. Părintelui Ioan i se păru că vede un vag surîs plutind pe buzele subţiri ale Căutătorului de Adevăr, care nu dură mai mult decît o clipire de pleoape. Toma nu observase nimic, ocupat cum era să se ţină de corul celorlalţi, faţă de care fusese mereu în întîrziere cu o jumătate de măsură.

În acest ansamblu perfect cacofonic, Prinde-Muşte nu izbuti mai întîi să distingă nici un cuvînt. Dar, apropiindu-şi urechea de gurile căscate ale călugărilor ce-l înconjurau, îşi dădu seama că mai multe limbi erau folosite în acelaşi timp: siriaca din Edessa, armeana, greaca şi chiar araba, nemaisocotind toate dialectele siriene meridionale şi occidentale. Cum se făcea oare că atîţia oameni care nu vorbeau o aceeaşi limbă erau adunaţi aici? Slujba, totuşi, se ţinu în siriacă. În duminica verde dinaintea Paştelui, stareţul însuşi sluji, într-o ţinută atît de solemnă că abia-abia îşi purta povara de aur a îmbrăcăminţii. Iar mitra, a cărei coroană de aur masiv îi însîngerase deja fruntea, era împodobită cu şase smaralde precum Isus din Kashkar nu mai văzuse niciodată, semn că mitrele înseşi erau potrivite după culoarea duminicii şi că, probabil, exista o altă mitră de aur masiv bătută cu rubine pentru duminicile roşii şi o a treia încrustată cu diamante pentru duminicile albe. Stareţul acestei mînăstiri necunoscute era mai avut decît însuşi împăratul Orientului.

Cînd ceremonia şi vacarmul încetară, Prinde-Muşte nu se mai întoarse în chilie. Începu să le pună călugărilor întrebări pe cît de discret posibil, după ce aplicase ansamblului grupului ceea ce toţi investigatorii au numit de-atunci „teoria celor trei cercuri”. Lui Isa ibn ’Ali al-Kashkari îi revine meritul de a fi formulat pentru prima oară această teorie, într-un catren misterios ce trece drept unul din poemele sale, dar care, în realitate, nu-i decît o formulă mnemotehnică destinată detectivilor: „În orice comunitate există trei cercuri: Marele Cerc ce o conţine în întregime; Cercul Funcţiunilor sau cei ce contează, alcătuind 10% din ansamblu; şi Cercul Interior, şefii şefilor, care sînt 2% din întreg sau 20% din Cercul Funcţiunilor. Din Cercul Interior provine tot Binele, dar şi tot Răul. După Al-Kashkari, vinovatul trebuie întotdeauna căutat în rîndurile elitei. O altă sentenţă ce trece drept unul dintre poemele sale ne lămureşte că „Totul se petrece în mintea omului; păcatul este păcat al raţiunii, nu trupesc. Astfel, căpetenia grupului îl duce pe acesta la prosperitate sau la mizerie, la victorie sau la dezastru, la păcat sau la milostenie. Masa n-are nici o autonomie.

În felul acesta începu Prinde-Muşte, prin a determina mai întîi Cercul Funcţiunilor, respectiv pe cei aproximativ treizeci de oameni care alcătuiau scheletul mînăstirii. Dată fiind acea tendinţă la economie pe care o constatase deja, găsi că funcţiile vitale erau distribuite asupra a douăzeci şi şapte de călugări, adică 8% din ansamblu, de la stareţ la şeful tăietorilor de lemne şi la administratorul iazurilor. După o jumătate de zi de lucru, izbuti să determine Cercul Interior, compus din cinci persoane: stareţul sau directorul spiritual al mînăstirii, egumenul sau directorul economic, traducătorul, un armean mic cu ochi de argint viu care ştia remarcabil toate limbile din regiune, cu excepţia celei greceşti pe care-o mînuia prost, responsabilul cu ordinea internă, un colos arab impenetrabil şi, în sfîrşit, părintele Ioan, pînă de Crăciun profetul echipei, acum fără funcţie precisă şi foarte frustrat din pricina pierderii facultăţilor sale vizionare. Prinde-Muşte îl excluse de la bun început de pe lista celor suspecţi, ce se vedea astfel redusă la primii patru. Spre a le mai restrînge încă numărul, Prinde-Muşte aplică ceea ce investigatorii din lumea întreagă aveau să numească după aceea „regula marionetei”, exprimată într-un catren aflat tot printre poemele sale: „Atunci cînd puterea cuiva este prea vizibilă, deseori e vorba de o marionetă. Caută-l pe cel ce-o mînuieşte şi vei şti de unde se trage răul. În felul acesta, lui Prinde-Muşte nu-i trebui mult ca să-l îndepărteze pe stareţ de pe lista suspecţilor, fiindcă, oricît de pătruns ar fi fost de importanţa rolului său, el se mărginea să suporte literalmente greutatea imenselor bogăţii acumulate în mînăstire. Nu părea însă a fi avut vreo contribuţie la acumularea lor. Astfel, la capătul unei zile, Prinde-Muşte avea să-şi aleagă vinovatul doar dintre trei persoane: Vahan traducătorul, Dawud ibn Mariyam poliţistul şi un al treilea, necunoscut, egumenul grec pe nume Filip, aflat mereu în inspecţie la periferia domeniului monastic. „Părintele Filip”, îi explică abatele, „îşi are o bisericuţă a lui în nord, la o zi de călărit sau la trei zile de mers pe jos. Prinde-Muşte a hotărît să se ducă acolo a doua zi, luîndu-i ca escortă pe părintele traducător, precum şi pe Dawud cel trupeş. Şi, din nou, glasul spăimos care încerca să acopere dangătul de clopot, urmat de rostogolirea clopotelor mari şi de acel imn babelic prin care comunitatea părea să invoce toate puterile infernale, l-au făcut să se trezească tresărind brusc din somn. Cu inima bătînd să-i spargă pieptul, Prinde-Muşte s-a aşternut la drum pe întuneric, în tovărăşia celor doi suspecţi.

* * *

În timpul drumului, Cercul Interior s-a strîns şi mai tare, pînă la a-i descoperi vinovatul. După cum se şi aşteptase, Vahan se dovedi la fel de vorbăreţ pe cît era Dawud de taciturn. Egumenul, îi explică el, e cel ce se află la originea bogăţiei mănăstirii. Practic, nimeni nu-l vede niciodată; e mereu ocupat la periferia domeniului, dincolo de o pădure apărată, ca să zicem aşa, de o asemenea faimă că nimeni n-ar risca s-o străbată. Dawud confirmă printr-un rînjet sinistru autenticitatea povestirii lui Vahan. Se înşela oare Prinde-Muşte, sau uriaşului îi era teamă? Iar toată acea revărsare de fraze debitate de Vahan într-o siriacă impecabilă de Edessa n-avea oare menirea de a-i masca adînca îngrijorare? Ca să-i dezlege limba lui Dawud, Al-Kashkari se hotărî să treacă precum ar fi din întîmplare la araba oribilă din regiunea Melitene, de unde uriaşul provenea mai mult ca sigur. Şi o coloră cu termeni ţărăneşti, pentru că, oricît ar fi fost de atent, uriaşul nu părea deloc de la oraş. Cu un aer dispreţuitor, Vahan îşi continuă explicaţiile într-o arabă siriană căutată; însă Dawud păru încîntat să-şi audă propria limbă şi se apropie de cei doi ca să nu piardă nimic din convorbirea lor. Pădurea, spunea Vahan, e de netrecut: toţi cei care cutează să se aventureze prin ea acolo pier, iar capetele mutilate le sînt trimise într-un sac la mănăstire. De mai multe ori s-a întîmplat aşa şi ochii păreau să le fi fost scoşi cu vîrfuri de săgeată. „Sîntem prizonierii propriei noastre mînăstiri”, se plînse el. „Dar cum se face că aţi consimţit să mă însoţiţi, dacă ne aşteaptă moartea? întrebă Prinde-Muşte. Vahan aplecă privirea în pămînt, murmurînd ceva ininteligibil; uriaşul bolborosi ceva, dar păru satisfăcut. Apoi lăsă să-i iasă din gură cel dintîi mesaj articulat pe care Căutătorul Adevărului îl auzise rostindu-l; spre surprinderea sa, era într-o arabă din munţii Siriei orientale care parcă-i turnă plumb topit în vine: „N-aveţi teamă de nimic.

Era oare cu putinţă ca Dawud să fi aparţinut redutabilului Ordin al Asasinilor? Provenea el oare din fortăreaţa Bătrînului, din Alamuth, Cuibul de Vultur înconjurat de mister şi de djinni înfricoşători? Purta el oare sub anteriu-i prăfuit paloşul încovoiat al lui Iuda Iscariotul? Iar acel tatuaj verde ca smaraldul, ca otrava sau ca haşişul, de pe şoldul lui stîng, reprezenta poate semnul secret al Victoriei, semnul Marelui Mahdi care va veni la Sfîrşitul Timpului? „N-aveţi teamă de nimic”: nu dezvăluia oare deja acest mesaj identitatea precisă a lui Dawud? Nu se spunea de mult că Bătrînul din Munte îl săpase în stînca neagră de la Alamuth, pe zidul interior al acelui Rai al războinicilor mişunînd de hurii mai frumoase ca luceferii? „N-aveţi teamă de nimic. Nu se dăduse oare pe mîna unui nebun drogat? În vreme ce Prinde-Muşte rumega aceste gînduri sumbre, caii ajunseseră la liziera pădurii primejdioase şi se opriseră nehotărîţi. „N-aveţi teamă de nimic”, repetă uriaşul, după care scoase de trei ori strigătul vulturului care-şi apără cuibul. Spaima îl cuprinse pe Prinde-Muşte ca o buruiană rea; strigătul ăsta era prea realist. Dar era şi prea tîrziu pentru a mai da înapoi acum. Şi, într-adevăr, trei cavaleri în cămăşi lungi de zale şi coifuri cu apărători de nas fără vizieră ieşiră din pădure şi înaintară către ei, cu halebardele plecate. „N-aveţi teamă de nimic”, spuse cel ce părea şeful lor în acea arabă din Siria nord-orientală în care Prinde-Muşte descifra inflexiunile oţelului albastru de Damasc. Înconjurat de patru Asasini şi de un armean livid de frică, Prinde-Muşte pătrunse în umbra deasă a codrului de brazi. De îndată ce cortegiul ajunse într-o poiană, pe la urechi se porniră să-i şuiere săgeţi; Asasinii se strînseră lîngă el, ridicîndu-şi scuturile; rapid, Dawud scoase un paloş încovoiat de sub anteriu. „Opriţi-vă”, urlă el ameninţător. „Opriţi-vă, sau veţi cunoaşte tăişul acestui paloş! Ploaia de săgeţi încetă într-adevăr şi un arcaş purtînd armura infanteriei Imperiului ieşi de la adăpostul trunchiurilor albicioase. „Ar trebui să fiţi jupuiţi de vii, aşa sînteţi de netoţi! îl ocărî Dawud. „Du-ne imediat la şeful tău şi roagă-te pentru viaţa ta! Urmaţi de o trupă de arcaşi, cei şase cavaleri, Prinde-Muşte şi Vahan la mijloc înaintară cu toţii pînă la un loc stîncos unde se ridica o bisericuţă, apoi merseră mai departe pe jos. Prinde-Muşte observă că Asasinii supravegheau fără încetare mişcările pedestraşilor imperiali şi ajunse la concluzia neaşteptată că trebuia mai curînd să aibă încredere în proteguitorii săi arabi decît în apărătorii greci ai locului. Într-adevăr, îşi spuse, Bătrînul din Munte n-ar avea de ce să-mi dorească moartea.

Dintr-o dată, cercul vinovaţilor se strînsese la unul singur.

* * *

„Fiţi bineveniţi în lăcaşul Domnului! În încăperea scobită direct în stîncă, pe care-o bănuia foarte mare, glasul ascuţit al egumenului îi preceda chipul, care se ascundea îndărătul unei lumini revărsate dintr-o deschizătură circulară. „Lăudat fie Domnul în vecii vecilor! îi răspunse Prinde-Muşte în greceşte. „El e acela care-i răstoarnă pe cei puternici şi-i înalţă pe cei umili”, urmă el cu voce neutră. „Cristos, Domn şi Rigă, e cel care a instaurat această Împărăţie! se făcu auzit fără întîrziere răspunsul egumenului. Era înalt, rotofei şi surîzător, iar mîinile-i erau umede. Ce şansă era să mai ieşi viu din locul ăsta? „Haideţi”, îi spuse calm Prinde-Muşte, „sînteţi aşteptat la mînăstire. Nu contase pe ajutorul lui Dawud şi al Asasinilor, dar el sosi prompt. Cei patru îl înconjurară pe egumen fără o vorbă şi-l împinseră către uşă. El le zise ceva, moale, în arabă, dar ei nu reacţionară. „Uite”, i se adresă el numai miere lui Prinde-Muşte, „am să vă urmez unde veţi voi şi am să răspund de tot ce-am făcut. Dar lăsaţi-mă mai întîi să vă arăt opera mea. Ieşiră şi merseră în tăcere cale de-o jumătate de ceas, urmaţi de o mulţime de arcaşi care totuşi nu îndrăzneau să intervină, atît de aproape se ţineau cei patru arabi de şeful lor. Copacii se făceau din ce în ce mai rari şi cortegiul ajunse la un podiş curmat brusc de un zid ce se pierdea în înaltul cerului şi se întindea nedefinit la dreapta şi la stînga. „Mare e Domnul!, strigă egumenul. Această frază declanşă un atac destul de slab din partea pedestraşilor, care încetă de îndată ce lamele albastre ale săbiilor ţîşniră în mîinile Asasinilor, ameninţînd gîtlejul călugărului. „Nu îmi purtaţi mie de grijă, imbecililor! urlă Filip. „Ucideţi-i înainte să ne ruineze opera! Dar nimeni nu-i dădu ascultare. Şi cortegiul se întoarse la bisericuţă, unde egumenul fu păzit pînă a doua zi, cu un pumnal la beregată ce-i întindea pielea roz a gîtului. Nu se dovedi prea vorbăreţ, dar făgădui nişte lămuriri de îndată ce vor ajunge la mînăstire. Deşi călătoria fu lungă şi aspră, fraţii erau prea înfierbîntaţi ca să mai aştepte ziua următoare. Egumenul fu judecat în aceeaşi seară în adunarea plenară, iar Dawud avu de furcă să-i apere trupul de atacurile călugărilor dezlănţuiţi la ordinul părintelui Ioan şi care-l acuzau că le furase viziunile.

„Ai auzit plîngerea lor”, îi zise stareţul pe un ton grav. „Ce poţi spune în apărarea ta? „Sînt la porunca Domnului”, răspunse Filip cam slab, dar fără urmă de teamă în glas. „Am lucrat pentru Împărăţia Sa.

„Dar ne-ai furat viziunile, au ba?

„Ascultaţi dară, oameni buni, şi veţi afla adevărul”, grăi Filip egumenul, atacînd o pledoarie pentru care se pregătise deja de multă vreme, încă de cînd făcea pe avocatul la curtea Bizanţului: o pledoarie pentru viaţa sa, pe care n-avea să şi-o cedeze fără luptă. „La ce bun viziunile, dacă nu-l slujesc pe Domnul? Ascultaţi ce-am vrut să fac şi ce-am făcut şi-mi veţi slăvi lucrarea, iar duşmanii mei nu vor birui.

În clipa aceea, profitînd de un moment de neatenţie din partea poliţistului arab, părintele Ioan urmat de cîţiva credincioşi se repezi la egumen şi-i trase un şut bine calculat în burtă.

„Moarte hoţului!, urlă el, iar confraţii înfierbîntaţi îi ţinură isonul în toate limbile ţinutului. Filip se frînse în două, dar rezistă. La un strigăt al lui Dawud, cîţiva călugări mai vînjoşi care asigurau ordinea făcură zid ca să-l protejeze pe acuzat, iar ceilalţi se liniştiră pînă la urmă.

„Lumea îţi vrea moartea”, zise stareţul. „Grăbeşte-te, căci clipele îţi sînt numărate.

„Oameni buni”, continuă Filip fără să-şi piardă curajul, „au mînăstirea nu e prosperă? Au nu e cea mai bogată din lume? Aurul ei n-ar trezi oare invidia multor imperii?

Glasuri furioase îi răspunseră: „Ne pui să muncim zi şi noapte ca nişte sclavi! „Mîncarea e scîrboasă! „Nenorocire ţie, căci nu respecţi nici măcar ziua de odihnă prescrisă de Domnul! „Munca ne omoară! „Agoniseşti fără încetare, ca un vîndut diavolului ce eşti! „Ne-ai distrus cărţile şi vinzi rodul muncii noastre! Cămătar prost şi infam! Evident, constată Prinde-Muşte, opinia publică nu-i era favorabilă egumenului. În mod vizibil, oamenii nu erau interesaţi de capitalul mînăstirii.

„Eşti acuzat”, rezumă prost stareţul, „că ai folosit munca oamenilor ca să-ţi procuri bogăţii. Ce ai de răspuns la această acuzaţie?

„Cei ce gîndesc astfel sînt nişte rătăciţi! Tot ce am făcut a fost să aduc acestei comunităţi bogăţie şi putere. Căci individul e praf, dar Biserica Domnului, care este trupul lui Cristos alcătuit de noi toţi laolaltă, va dăinui în vecii vecilor pînă la venirea Împărăţiei!

Aşa de mare era puterea de convingere a acelui glas firav, că zarva se potoli şi Filip continuă, simţind cum cîştigă teren:

„Iată ce-am făcut: am asigurat pacea acestei mînăstiri făcînd-o de necucerit, fiindcă am împrejmuit-o cu un zid înalt pînă la cer. În două luni aţi fi văzut zidul acesta înălţîndu-se dinaintea porţilor astăzi fragile ale schitului. Aici, la marginea imperiului, sîntem ameninţaţi de toţi duşmanii cu putinţă. Am voit ca această mînăstire să fie o oază sigură în mijlocul nenumăratelor primejdii, o oază în care să domnească armonia. Dar cum să asiguri toate acestea fără să dispui de o apărare permanentă? Şi oare cine ne apără pe noi, pe această lume, dacă nu vulturul imperial? (Dawud tresări uşor, semn că aluzia la vultur îl scosese din starea lui de somnolenţă aparentă.) „Dar ştiţi bine că sînt duşmani pînă şi la curte, iar ca să izbuteşti să fii protejat, trebuie să aranjezi alegerea Împăratului însuşi!

„Blasfemie! strigă fratele Toma, iar ceilalţi călugări îi făcură ecou, într-o zarvă îndrăcită. Ioan se strecură ca un şarpe pînă la acuzat şi-i trase un picior în burtă care-l făcu să se rupă-n două şi să verse fiere verde.

„E posedat de Satana! urlară mai mulţi călugări, fiecare pe limba lui, la vederea lichidului vîscos atîrnînd la gura acuzatului. Stareţul interveni:

„Zadarnic îţi baţi gura. Vezi doar că fraţii nu aprobă acţiunile tale nelegiuite. Acum te vei mărgini să răspunzi la întrebările mele. Iat-o pe cea dintîi: ne-ai furat, da au ba, viziunile?

Filip încuviinţă.

„De ce ai făcut aşa ceva?

Filip lămuri că avea nevoie de bani ca să aranjeze alegerea Împăratului, iar ceilalţi îl acoperiră iarăşi de insulte. Dar, le explică Filip, Împăratul lui se afla acum pe tron şi-i trimisese o trupă de arcaşi ca să apere mînăstirea. Încercă să-i ameninţe pe cei prezenţi cu o intervenţie a arcaşilor, însă Dawud îi linişti cu un „N-aveţi teamă de nimic” rostit în siriana nord-orientală, ce făcu încă o dată să-i îngheţe sîngele în vine lui Prinde-Muşte. Acesta, cuprins de un pesimism de scurtă durată, datorat oboselii şi foamei, prevedea deja o concluzie atroce întrunirii. Iar Filip continuă să explice că ceea ce avusese în vedere erau continuitatea şi măreţia mînăstirii şi că de aceea e nevoie de bani şi iar de bani, pentru apărare şi pentru subzistenţă, iar întru aceasta trebuie muncit din greu şi individul trebuie sacrificat intereselor colective. Prinde-Muşte se întreba dacă nu cumva egumenul avea dreptate; dar oamenii urau acest regim de privaţiuni într-atîta, încît era imposibil să-i faci să priceapă raţionalitatea proiectului administratorului.

„Oare m-am îmbogăţit eu? îi întreba acuzatul. „Am întreprins oare ceva din dorinţă de măreţie personală? Sau pentru ca voi toţi, scumpii mei fraţi, să fiţi răsfăţaţi în sînul Bisericii noastre şi să deveniţi nemuritori în ea şi prin ea? Căci ce este existenţa unui om dacă nu un fir de praf în deşert, o picătură de apă în ocean? Dar cît de puternic e oceanul întreg şi cît de puternică Biserica al cărei trup sînteţi voi!

„Ne-ai furat viziunile! urlă fratele Ioan, ţinut de doi călugări din serviciul de ordine. Iar ceilalţi reluară strigătul care-i stătea lui pe suflet în toate limbile Orientului. Pentru prima oară, Prinde-Muşte auzi distinct cîteva cuvinte în persană şi aprobă din cap, fără să ştie de ce. Stareţul restabili liniştea ridicînd glasul:

„Destul! Acum spune-ne cum ai făcut ca să ne furi viziunile şi cui le-ai vîndut?

Filip povesti pe un ton supus că găsise un cumpărător foarte bun în persoana Bătrînului din Munte, şeful Asasinilor de la Alamuth. Fraţii se porniră să urle şi mai abitir, însă Dawud le aruncă un „N-aveţi teamă de nimic” ce-şi făcu efectul. Dar el nu se temea oare că egumenul putea să-i dezvăluie identitatea? Şi de ce oare, dacă era un Asasin, deci un complice al lui Filip, nu intervenise în favoarea lui? Cîntărind aceste chestiuni încurcate, Prinde-Muşte îşi depăşi starea de oboseală şi fu cuprins de curiozitate şi optimism. Administratorul lămuri că Bătrînul trimisese trei oameni cu un lung pergament diafan. Ei aşteptaseră ascunşi pînă ce călugării îşi părăsiseră dormitorul la utrenie. Unul din cei trei cavaleri, cît o fi fost el de Asasin, n-a putut răbda mirosul din dormitor şi a rămas afară de pază. Ceilalţi doi, prinzînd capetele sulului de pergament, s-au dus pe îndelete la căpătîiul fiecărui pat, acolo unde se strînge substanţa viziunilor călugărilor. Ţinîndu-se de o parte şi de alta a patului, desfăşurau cîte puţin din sulul diafan şi-l înfăşurau la celălalt capăt, iar pergamentul se umplea încet cu toate culorile curcubeului, adică materia viselor. Unele furnizau mai multe culori – fratele Ioan dăduse aproape un metru –, altele nu furnizau deloc, dar, în medie, fiecare dădea zece centimetri, astfel încît vreo treizeci de metri din pergamentul diafan fură umpluţi de culori la capătul acestei munci extenuante, iar cei trei Asasini o luară repede la sănătoasa, de frică să nu fie surprinşi de monahii care se întorceau. În concluzia interogatoriului, Filip declară că habar n-avea ce făceau cei din Alamuth cu viziunile cucernice ale călugărilor noştri. Se pregătea să le explice celor de faţă că pierderea facultăţii vizionare era provizorie şi că, oricum, exista o soluţie evidentă pentru a obţine viziuni de scurtă durată, dar stareţul nu-i mai dădu răgaz. Ridicîndu-şi mîna dreaptă, se sculă de pe tron şi-şi plimbă privirea asupra adunării, de la dreapta la stînga şi de la stînga la dreapta:

„Fiilor”, strigă el în siriaca din Edessa, „vinovatul şi-a mărturisit delictul! Ce voiţi să facem cu el?

Corul călugărilor îi răspunse la unison şi în aceeaşi limbă: „Moarte hoţului! Iar părintele Iacob nu putu decît să se plece dinaintea voinţei colective. Dawud făcu un semn şi forţele de ordine puseră mîna pe egumen ca să-l scoată afară. Dar nu ajunse întreg pînă la uşa sălii.

Cînd vacarmul se potoli, stareţul se întoarse către Prinde-Muşte şi-i mulţumi îndelung pentru că dusese această anchetă la bun sfîrşit într-un fel atît de strălucit şi de prompt. „Dar”, îi mai zise, „eşti oare gata să te duci la Alamuth ca să recuperezi substanţa viselor noastre? Îţi ofer ca recompensă mitra pe care o port în duminicile verzi ale anului. Prinde-Muşte acceptă fără prea multă vorbă. Şi, în faţa Cercului Interior redus acum la patru persoane (dar ceva îi spunea lui că bunul părinte Toma va fi ales egumen), dădu aceste sfaturi înţelepte întru redobîndirea însuşirii vizionare: „Trebuie să mîncaţi puţină carne şi să daţi de duşcă un vin roşu seara; de asemenea, să nu mai începeţi utreniile aşa de dimineaţă şi să le reduceţi la o singură oră. Dar ca să vă regăsiţi cîteva viziuni într-un răstimp foarte scurt, va fi suficient să acceptaţi printre voi patru-cinci novici: acestora trădătorul de Filip nu le-a putut fura nimic! Stareţul îl binecuvîntă pentru isteţimea sa şi-i oferi o cină magnifică. După care Prinde-Muşte se retrase în chilia lui şi-şi astupă urechile, ca să nu mai fie trezit val-vîrtej de acea voce intolerabilă care semăna panică. Bănuia că muezinul plin de zel era chiar fratele Toma în persoană. „Iată pentru cît de puţin prinzi să-i urăşti pe oameni”, constată el înainte de a adormi.

* * *

Căutătorul Adevărului plecă la drum a doua zi, însoţit de Dawud însuşi. La cîteva leghe siriene depărtare de mînăstire, fură discret ajunşi din urmă de cei trei Asasini şi astfel călăriră zile şi zile în şir, pînă cînd potecile se îngustară şi cei cinci drumeţi ai noştri îşi continuară calea pe jos, trăgînd după ei caii nărăvaşi sub privirile atente ale corbilor şi ale vulturilor. Cu mîinile şi picioarele însîngerate, ajunseră la o stîncă neagră mai înaltă decît cerul, care se prăbuşi asupră-le cu o bubuitură grozavă. „N-aveţi teamă de nimic! urlă Dawud şi, într-adevăr, stînca dispăru înainte de a-i strivi. Prinde-Muşte n-avu răgazul de a-şi reveni din emoţie, că un cutremur de pămînt lent şi silenţios scutură atît peisajul cît şi pe Prinde-Muşte însuşi, în aşa fel că locul unde se petrecea cutremurul era imposibil de precizat: să fi fost în sinea Căutătorului de Adevăr, să fi fost în afară? Undele seismice deschiseseră undeva nişte lumi pînă atunci ascunse, de parcă lui Prinde-Muşte îi fusese smulsă carnea, fără durere, dar cu mare spaimă, de nişte gheare uriaşe; ca şi cum cerul s-ar fi înfăşurat în sine ca un pergament incendiat. Iar Prinde-Muşte contemplă cu o infinită tristeţe cortegiul livid al tuturor celor care-i fuseseră dragi, acoperiţi de plăgi, puroi şi viermi, tîrîndu-se îndărătul unei femei uriaşe căreia-i ieşeau măruntaiele prin părţile ruşinoase, ridicînd nori de praf. Şi o văzu pe aceea pe care o iubise cel mai mult, pe Raisha, smulgîndu-şi unghiile, mistuită de o durere infernală. Şi toate acele făpturi îi implorau acum ajutorul iar Prinde-Muşte plînse amar căci nu-şi dădea seama ce voiau de la el şi totuşi se simţea răspunzător de chinurile lor şi încercă să intervină în favoarea lor pe lîngă femeia uriaşă care izbucni în rîs şi se făcu că-l înghite dar lui nu-i fu teamă căci era foarte frumoasă şi luceafărul îi stătea atîrnat la gît iar din şoldurile-i graţioase ieşeau toate generaţiile de oameni căzînd apoi în ţărîna ce lua cînd formă de castele cînd de nave fantastice cînd de hurii cu plete blonde cu sîni goi şi roşii ca jăratecul care acum acoperea lumea şi un zid de văpaie înconjura această întindere pustie brăzdată de crăpături ce se formau pe dată sub paşii lor şi din care ţîşneau vipere cu bale veninoase ce le pătrundeau molatec veşnic în coapse iar Dawud se prăbuşea lansîndu-şi îndemnul „N-aveţi teamă de nimic! şi cei trei cavaleri dispăreau fără urmă în pămîntul arzător iar Prinde-Muşte însuşi întindea mîna şi el însuşi ardea pîntecul i se crăpase înghiţindu-i pe ceilalţi…

A văzut chipul lui Dawud aplecat asupra lui şi murmurîndu-i „N-aveţi teamă de nimic”, iar cei doi cavaleri îi ţineau mîinile cu forţa, căci se pare că încercase să-şi sfîşie abdomenul cu unghiile. Apoi s-a simţit ridicat de cei patru şi s-a trezit într-o grădină fermecată la umbra unui Zizyphus gigantic, cu fete tinere împrejur care ieşeau şiroind din apa albă a unui lac. Căutătorul Adevărului ştia că nu erau decît două posibilităţi: sau murise şi fusese primit în Rai, sau se afla pe Muntele Asasinilor, în teribila fortăreaţă Alamuth. Ipoteza din urmă era totuşi mai probabilă, pentru că Raiul lui Prinde-Muşte nu era defel cunoscut, precum necunoscute îi erau religia şi credinţele. Prezenţa huriilor era dovada cea mai grăitoare că se afla în grădina islamică a deliciilor.

Îndoiala nu i-a fost prea mult prelungită, căci a văzut înaintînd către el un bătrîn maiestuos cu înfăţişare leonină, purtînd o mantie regală de mătase stacojie. Personajul i-a ceru iertare pentru neplăcerile călătoriei, dar, i-a explicat el, Alamuth, Cuibul Vulturului, e apărat de taină şi de viziuni. Afară de cazul că ar fi special antrenaţi, cei ce ajung aici pentru prima oară suferă asemenea chinuri prin simpla forţă a facultăţii lor imaginative, încît, în general, îşi sfîşie abdomenul cu propriile lor unghii sau se aruncă în prăpastia ce înconjoară Stînca Neagră.

„Mă aflu aici ca să recuperez viziunile bieţilor călugări nestorieni pe care le-aţi furat din mînăstire, de Crăciun”, îi spuse Prinde-Muşte. „Ce-aveţi de zis în legătură cu asta?

Bătrînul din Munte i-a făcut semn să-l urmeze. Părăsind raiul pămîntesc, au pătruns într-o sală austeră în mijlocul căreia se găsea o masă plină de instrumente de măsurat. Bătrînul i-a arătat un sul de pergament diafan şi i-a spus: „Îmi pare rău că nu sînt în măsură să îndeplinesc nici măcar cea mai mică dorinţă a unui Căutător al Adevărului! Dar iată ce a mai rămas din viziunile călugărilor: nimic şi iarăşi nimic! Le-am folosit pe toate, în parte pentru apărarea acestui ţinut şi în parte pentru a zămisli Raiul pe care tocmai l-aţi văzut şi care e pe de-a-ntregul o iluzie. Mai trebuie şi să plăsmuiesc viziuni individualizate pentru fiecare din oamenii mei, iar ei sînt acum mai mulţi decît se bănuieşte. Adevărul, dragă frate, este că îmi trebuie viziuni, sute de mii de viziuni. De aceea, de altfel, v-am şi făcut să veniţi pînă aici.

„Dar”, replică Prinde-Muşte fără să creadă cu adevărat în ce spune, „eu doar cu totul din întîmplare am fost trimis în misiune la Alamuth!

„Fratele glumeşte, fără îndoială”, răspunse Bătrînul curtenitor. „Doar sînt ani şi ani de zile de cînd încerc să vă aduc aici, căci cred că aţi putea izbîndi acolo unde toţi ceilalţi au dat greş. Îmi veţi concede de bună seamă o anumită subtilitate; oare nu sîntem amîndoi Căutători ai Adevărului? Pentru cine credeţi că se afla Dawud strecurat în mînăstire? Dar cei trei cavaleri care v-au apărat în faţa cîtorva sute de arcaşi imperiali? Totul era programat ca să ajungeţi neîntîrziat la Alamuth! Fiindcă am ceva să vă propun şi sînteţi singurul care poate duce lucrul la bun sfîrşit. După o pauză retorică, Bătrînul continuă: „Cunoaşteţi Apusul? E un ţinut întins şi bogat, locuit de creştini romani. Care dintre voi îi iubeşte oare pe aceia? Şi chiar de-aţi fi creştin, frate Isa, sigur nu sînteţi unul dintre ei! Or, iată despre ce este vorba: oamenii aceia au viziuni de să umpli mii şi mii de pergamente diafane cu ele. Ceea ce doresc de la Domnia Voastră – iar recompensa va fi pe măsură, încît un muritor de rînd n-ar putea nici măcar să şi-o închipuie – e să mergeţi pe tărîmurile de la Soare-Apune şi să umpleţi cu viziuni o biată sută de pergamente. Asta-i tot – o treabă care se face în doi timpi şi trei mişcări.

„Dar”, protestă Prinde-Muşte, „asta înseamnă furt!

„Ştiţi foarte bine că nu-i adevărat. Alte generaţii se vor naşte, care vor avea iarăşi însuşiri vizionare. Şi poate chiar aceia pe care îi veţi fi văduvit de ele le vor redobîndi iarăşi peste vreo zece ani. În timp ce eu am nevoie de atîtea şi atîtea viziuni ca să plăsmuiesc o cortină în stare să protejeze ţinutul acesta, ca să-mi nutresc Paradisul pămîntesc, ca să-mi însufleţesc credincioşii care populează pămîntul, şi încă – iată marea taină – ca să-l plămădesc pe acel Mahdi care va cuceri lumea.

„Dar oare Apusul fără de viziuni nu va fi dezamăgit? voi Prinde-Muşte să ştie.

„Şi ce vă pasă? Ce-aveţi de împărţit cu acei oameni?

„De acord”, spuse Prinde-Muşte fără să mai stea pe gînduri. Şi simţi alergîndu-i prin vine sîngele subtil al tinereţii, căci fapta pe care avea s-o săvîrşească depăşea neîndoielnic toate întîmplările prin care-i fusese dat să treacă pînă atunci.

Stăpînul Sunetului

Orice sunet proferat în act are un efect
asupra celorlalte lucruri elementare.

Al-Kindi, De radiis

În cea de-a treia secţiune a capitolului trei din Kitab al Fihrist, Abu al-Faraj Muhammad ibn Ishaq ibn Muhammad ibn Ishaq, cunoscut în general sub numele de Al-Nadim (cca 935-990/91), se ocupă de Ishaq ibn Ibrahim ibn Mahan ibn Bahman ibn Nusk, un persan din ţinutul Arrajan de la sud de Şiraz, supranumit Al-Mawsili. Ishaq, născut în 150/767-8, fuge din Persia din cauza birurilor grele cerute de Ummayazi şi se stabileşte la Al-Kufah, unde moare în 235/849-50, la vîrsta de 85 de ani.

Ishaq ibn Ibrahim, protejat al sultanului şi expert în ştiinţe, a fost probabil cel mai mare aed al timpului său, ceea ce i-a adus – după cît se crede – porecla de „Stăpîn al Sunetului”. Între scrierile sale, Al-Nadim menţionează un tratat privind Tradiţiile misteriosului Sa’id ibn Misjah, acela de la care îşi trage originea adevărata muzică.

Sa’id ibn Misjah Abu ’Uthman era un negru din Makkah care a trăit, dacă a trăit, în primul veac al Hegirei, pînă în anul 704 al erei creştine, după cîte spun unii. A călătorit în Asia şi în Persia, de unde a adus arabilor sfînta şi binecuvîntata tradiţie a muzicii. Judecînd după o referinţă a aedului Sulayman ibn Ayyub ibn Muhammad din Al-Madinah, Sa’id ibn Misjah Abu ’Uthman ar fi fost primul care a purtat titlul de „Stăpîn al Sunetului”.

În mod destul de curios, două alte personaje de prim rang din istoria Islamului au fost considerate demne de acest nume, deşi nu fuseseră aezi: marele filozof Abu Yusuf Ya’qub ibn Ishaq ibn Sabbah ibn ’Amran ibn Ismail ibn Muhammad ibn al-Ash’ath ibn Qays Al-Kindi ibn Ma’di Karib ibn Mu’awiyah ibn Jabalah ibn ’Adi ibn Rabi’ah ibn Mu’awiyah ibn Al-Harith ibn Mu’awiyah ibn Kindah, mai cunoscut în general sub numele de Al-Kindi şi socotit cel mai important bărbat al vremii, faimos pentru zgîrcenia de care dădea dovadă; şi, al doilea, Sa’id ibn al-Husayn ibn ’Abd Allah ibn Maymun, Imamul ascuns de Salamiya în Siria, care se revelă lumii întregi spre a fi venerat într-o bună zi sub numele sfînt de ’Ubaydallah Al-Mahdi; acesta a dispărut din ochii fidelilor săi în 322/934.

Cartea Raf’ ash-shari’a sau Scopul legii, compusă către începutul secolului al XI-lea de tozgreciţii din Maghreb, dar răspîndită astăzi în toată lumea musulmană, stabileşte nişte relaţii stranii între aceste patru personaje. Îi reproducem aici rezumatul autorizat după Kitab al-fatarat sau Cartea Timpurilor Intermediare a tozgrecitului fatimid Al-Adami.

* * *

Sa’id ibn Misjah a descoperit proprietăţile sunetului în momentul cînd se afla în mare primejdie de a fi ucis de un tîlhar. Acesta îşi ridicase paloşul şi se pregătea să-i despice ţeasta. Lui Sa’id ibn Misjah i-a fost atît de frică, încît strigătul pe care l-a scos a rămas inuadibil, dar tîlharul s-a frînt şi a sucombat sub lovitură. Sa’id ibn Misjah a mulţumit lui Allah care e mare şi s-a pus să experimenteze proprietăţile sunetului. Căci, spunea el, e uşor să ucizi, dar e mai greu să învii pe cineva. Se gîndea la ’Isa, marele înaintaş al Profetului, lăudaţi fie amîndoi în vecii vecilor.

În doi ani de zile, Sa’id ibn Misjah fu capabil, doar prin forţa sunetului, să îmblînzească o turturică imperială de un alb imaculat. Ea îi deveni nedespărţită şi se spunea că era un djinn. Mai tîrziu, Sa’id se pricepu să facă să crească o plantă datorită sunetului şi făcu acest lucru în plin deşert. În acel moment primi el venerabilul nume de Stăpîn al Sunetului. Iar mai tîrziu folosi puterea teribilă a sunetului ca să-şi albească pielea, căci era de tot negru. Însă mîna dreaptă îi rămase neagră şi aşa este întotdeauna reprezentat de cei ce cunosc taina: ca un bărbat frumos, cu o turturea imperială cocoţată pe mîna-i stîngă şi cu mîna dreaptă neagră.

Sa’id ibn Misjah şi-a schimbat culoarea în timpul Ramadanului din anul 82; de vreme ce era de nerecunoscut, a fost considerat mort. Dar trupul său, datorită sunetului, a funcţionat la perfecţie pînă către 150, cînd deveni casant. Atunci Stăpînul Sunetului l-a părăsit şi a hotărît să treacă într-un nou trup, ca să se desăvîrşească. Astfel a rămas el vreme de 85 de ani în trupul lui Al-Mawsili şi a studiat proprietăţile sunetelor asupra sufletelor animalelor şi ale fiinţelor omeneşti şi a devenit capabil să obţină tot ce voia prin forţa sunetului: dragoste, abnegaţie, bucurie şi tristeţe. Şi se mai pricepea încă să ucidă, să îmblînzească animale, să facă plantele să crească, să aducă ploaie ori timp frumos. Şi se spune că Al-Mawsili a învăţat de asemenea cum să facă să învie un mort numai prin minunatele proprietăţi ale sunetului şi că a făcut-o de mai multe ori. Şi nu voia să devină puternic, dar şi-a asigurat o asemenea influenţă asupra sultanului, că acesta l-a copleşit cu bunuri de tot felul şi oricînd era binevenit dinaintea augustei sale persoane, pînă-ntr-acolo încît putea să vină şi să plece din palat după voie.

Cînd a părăsit trupul lui Al-Mawsili, sufletul Stăpînului Sunetului a dorit să ştie tot ce există pe lume în cele trei dimensiuni ale timpului: trecut, prezent şi viitor, iar întru aceasta a poposit în embrionul lui Al-Kindi, Înţeleptul Islamului, lăudat fie-i numele în veci alături de cel al lui Mahomed, Profetul lui Allah. Căci, în afară de Mahomed zis Rasul, nu e suflet mai mare decît acela al Stăpînului Sunetului, care a fost negrul Sa’id ibn Misjah, apoi persanul Al-Mawsili, apoi Al-Kindi, apoi însuşi Mahdi, cel ce a fost, cel ce este sub numele de Toz-Grec şi cel ce va fi ca să împlînte stindardul verde pentru toată veşnicia pe ruinele acestei lumi. Iar unii spun că acelaşi suflet s-a manifestat în cei paisprezece Imami, cei ascunşi şi cei revelaţi. Iar Mahdi a fost batin şi zahir, a fost ocultat şi s-a dezvăluit în toată măreţia sa, care vine imediat după aceea a lui Dumnezeu însuşi, dacă adevărat este că Mahomed şi el sînt identici.

Iar Al-Kindi fu zgîrcit, căci îşi dădea seama că în stadiul la care ajunsese nu mai trebuia să se cheltuiască în nici un fel, ci trebuia să păstreze totul pentru sine însuşi, întru veşnica glorie a lui Allah, cel Milostiv. Dar să vedem cît de măreţe fură planurile lui Al-Kindi şi cît de măreţe sînt încă planurile lui Mahdi, care astăzi poartă numele de Toz-Grec.

* * *

Ceea ce îl caracteriza pe Al-Kindi, fiu al planetei Saturn, era încetineala. Progresa prin acumulare. Iată încă o explicaţie a faptului că a fost atît de zgîrcit.

Cînd trec de la un trup la altul, sufletele uită ceea ce erau în stare să facă în trecut. Păstrează totuşi anumite îndemînări dobîndite şi deprind lesne ceea ce ştiau deja dinaintea transferului. Dar Al-Kindi nu s-a apucat să experimenteze asupra sunetului dintr-o dată, căci ambiţia sa era să acumuleze toată ştiinţa lumii. Aşa se face că n-a obţinut decît foarte tîrziu calitatea de Stăpîn al Sunetului.

După ce a scris lucruri profunde despre astrologie, Al-Kindi s-a tulburat, fiindcă toată ştiinţa de pe lume i se părea zadarnică, din moment ce soarta individuală, ca şi aceea a unui clan, a unui imperiu, a pămîntului şi a acestui întreg univers pe care Allah, lăudat fie-i numele, îl crease prin Cuvîntul său, soarta tuturor acestora este previzibilă şi nu poate fi schimbată. A cunoaşte nu înseamnă să devii conştient de libertate, ci de propriile-ţi limite: înseamnă să afli ceea ce este deja prestabilit.

Al-Kindi avea peste treizeci de ani cînd s-a retras pe ţărmul mării ca să mediteze la aceste lucruri; şi din acea perioadă datează opera sa despre Configuraţiile Lucrurilor Gîndite, Al-Jawami’ al-Fikriyah. Căci constatase că lumea aceasta pămîntească este, pentru călătorul care o străbate, ca o carte plină de semne, iar semnele nu sînt abstracte: sînt alcătuite din oameni, din animale, din plante, din minerale, din cer, din stele, din suflete, din spiriduşi, care şi ei sînt nişte existenţe măsurabile. Aşa de pildă se făcea că Al-Kindi putea afla dinainte ce avea să i se întîmple de-a lungul unei zile întregi, anume privind atent în jur la ceasul cînd se trezea din somn: vedea atunci tot felul de lucruri, pete pe pereţi, nori pe cer, furnici, scorpioni, şerpi, păsări care zburau de la stînga la dreapta şi de la dreapta la stînga, iar toate acestea nu erau nicidecum indiferente – toate aveau un înţeles care prefigura exact ceea ce avea să i se întîmple lui Al-Kindi în timpul zilei abia începute şi uneori şi într-un interval mai lung. Fireşte, dacă avea el chef, Al-Kindi era în stare să extragă din datele acestea informaţii privitoare şi la alţi indivizi singulari sau la persoane corporative, precum un regat întreg de exemplu.

Aceasta l-a determinat pe Al-Kindi să-şi pună o întrebare fundamentală: de vreme ce totul mă îndeamnă să cred că aceste lucruri care-mi dezvăluie viitorul nu se află aici decît pentru a mi-l dezvălui, care este atunci adevărata consistenţă a lumii? Nu e oare vorba, în ultimă instanţă, de o pură fantasmagorie pusă în mişcare de propriul meu intelect? Şi, în acest caz, nu sînt eu oare, în fiecare clipă, singurul creator al lumii?

Pe-atunci, Al-Kindi nu înţelesese încă adevărul şi a fost cuprins de disperare pe ţărmul mării, căci toată ştiinţa sa i se părea de-acum zadarnică, din moment ce nu izbutea nicicum să-şi explice relaţiile dintre intelectul său şi lume. Şi atît era de melancolic, încît a hotărît să-şi pună capăt zilelor şi s-a urcat pe o faleză stîncoasă ca să se arunce în apă de la înălţime, iar lumea să creadă că fusese un simplu accident. Dar nu asta-i era soarta, pentru că pe la mijlocul cărării a întîlnit un personaj bizar, în care, mai pe urmă, avea să creadă că-l recunoaşte pe acela pe care arabii îl numesc Khadir şi persanii Kezr, pe Abraham, Jidovul Rătăcitor, a cărui identitate însă e departe de a fi sigură; fapt e că el se manifestă în împrejurări excepţionale, spre a le da de înţeles anumitor oameni că nu le-a sosit încă ceasul morţii (creştinii l-au numit uneori Diavol, dar desigur se înşelau; creştinii au oroare de miracol – de aceea printre ei nu mai există miracole de două mii de ani). Omul se căţărase pe faleză aşa încît să bareze singura potecă practicabilă, altminteri Al-Kindi l-ar fi putut ocoli. Dar astfel se pomeniră faţă în faţă sau aproape, căci omul nu părea să-l vadă pe filozoful căţărător. Privirile-i drăgăstoase erau cu totul absorbite de o pasăre albă care gungurea încetişor.

E tot ce se ştie precis despre acea întîlnire care a avut loc la jumătatea drumului dintre viaţă şi moarte; fiindcă cine oare ar fi putut comite vreo indiscreţie, dacă nu Al-Kindi însuşi, Khadir sau Dumnezeu? Nimeni n-a comis-o încă. Unii însă spun că în acea împrejurare Khadir i-a arătat lui Al-Kindi misterele djinnilor şi pe ale Întreitei Puteri şi l-a învăţat că puterea sunetului nu are limite. Alţii mai spun că atunci Khadir i-a dat lui Al-Kindi ca să-l slujească un djinn femeiesc cu păr roşcat pe nume Mekor Hayyim, cea mai frumoasă fiinţă pe care Allah, fie-i numele binecuvîntat, o crease vreodată. Alţii, în sfîrşit, afirmă că i-a dat o idee despre puterea sunetului creînd din nimic o armată feroce şi apoi distrugînd-o pe loc. Oricum, fapt e că de atunci Al-Kindi a început să practice activ magia sunetului şi să facă tot ceea ce înaintaşii săi Sa’id ibn Misjah, negrul devenit alb şi Al-Mawsili se pricepuseră să facă.

Cînd a ajuns la acel stadiu, Al-Kindi a constatat nu numai că ambiţia magicianului este de a-l egala pe Allah, ci şi că Allah este cel mai mare magician. Allah îl depăşea pe el, Al-Kindi, prin aceea că el crease lumea şi toate speciile însufleţite prin forţa sunetului. Al-Kindi voi atunci să egaleze puterea insondabilă a lui Allah şi se puse şi el să creeze scheletele sonore ale cîtorva specii, pe care le concepu din joc şi care n-aveau, pentru moment, o existenţă materială: rămîneau, adică, invizibile. I se atribuie astfel conceperea a cel puţin şapte dintre cele treizeci de mii de specii cunoscute de arahneide; găsi de asemenea amuzant să creeze solifugi, acarieni, palpigrade, opilioni, uropigii, amblipigii, ricinuleide şi picnogonide, ca şi o varietate de scorpioni, douăzeci sau treizeci de specii în totul. S-a afirmat uneori că şi raţa muscată a ieşit tot din laboratorul lui, dar lucrul a fost imposibil de dovedit. Dimpotrivă, e sigur că s-a ocupat de păsări şi îndeosebi de ardeide şi că a plăsmuit modelul sonor al egretei sau al bîtlanului gri-albăstrui.

Această activitate, pe care o concepea în exclusivitate ca exerciţiu ludic, forma doar un preludiu la nişte planuri mai vaste. Căci Allah crease fiinţe în dimensiunea pămîntească, dar şi fiinţe în funcţie de dimensiunile altor nenumărate lumi, vizibile şi invizibile. Mai întîi, Al-Kindi a hotărît să-i aducă laudă lui Allah şi făgăduinţelor sale plămădind modelul ascuns al lui Mahdi, cel care va aduna toate ţările lumii sub stindardul verde al Profetului, binecuvîntat fie-i numele în vecii vecilor. Cînd însă a voit să-i dea o existenţă în istorie, a constatat că-i era imposibil să scoată speciile pe care le crease din starea de somnolenţă fonică în care le lăsase, că nu izbutea să le dea o substanţă ca să le transporte pe lumea aceasta. Aşa se face că Mahdi a fost la început, precum egreta şi scorpionul verde, doar un vis sonor.

Acest eşec nu l-a descurajat pe Al-Kindi, care a explorat lumile djinnilor şi a decis să plăsmuiască alţii mai frumoşi şi mai desăvîrşiţi decît crease Allah însuşi. Se spune că el a fost cel care a zămislit modelul lui Mekor Hayyim, demonul feminin roşcat „închis” într-un strophalos sau disc de smarald cu incrustaţii magice (în realitate, discul nu-i decît un instrument pentru a o invoca; ea nu e defel „închisă” în el, ci există într-o lume a ei, care are, după cît se spune, înfăţişarea unei insule sonore în mijlocul unui ocean sonor).

Al-Kindi se exersase de-acum în creaţia tuturor fiinţelor, de la organismele simple şi pînă la djinnii cei extraordinari. Nu-i mai rămînea decît un lucru de făcut ca să egaleze puterea lui Allah: anume, să proiecteze modelele fonice în lumea aceasta, să le umple cu substanţă compactă, să le facă tangibile, colorate, pe scurt – sensibile.

Avea şaptezeci şi doi de ani cînd s-a consacrat în întregime acestei ultime faze a activităţii sale. A meditat la ea zi şi noapte, împresurat de modelele invizibile ale tuturor speciilor pe care le concepuse. Le percepea în imaginaţie şi le putea sesiza existenţa ca pe o multitudine foarte variată şi complexă de zumzete sau mai curînd de sisteme murmurînde. Dar, desigur, zumzetul nu era cu adevărat audibil.

În zorii celei de-a patruzecea zile de meditaţie, a văzut un scorpion verde căţărîndu-se pe o grămadă de plăci de ardezie sub cea dintîi rază a soarelui şi a lăudat măreţia insondabilă a lui Allah. Puţin cîte puţin, încăperea s-a umplut cu toate celelalte specii proiectate de Al-Kindi în gîndirea-i sonoră, pînă cînd pereţii, deveniţi prea strîmţi, s-au prăbuşit, îngăduindu-le tuturor acestor animale să se răspîndească şi să-şi născocească specificul ce le fusese prestabilit de creatorul lor. Şi chiar Mekor Hayyim a apărut pentru o clipă: a fost gunguritul unei turturele regale, aripa dreaptă a unui nor de praf, culoarea roz-purpurie a răsăritului, pentru că altminteri nu putea să se manifeste. Iar Mahdi, trezindu-se din visu-i sonor, a pornit pe dată la cucerirea Africii şi de atunci continuă din izbîndă în izbîndă, pînă cînd lumea întreagă va fi adusă la ordinea perfectă a Profetului.

Cînd Al-Kindi a voit să arunce o ultimă privire drăgăstoasă la ceea ce tocmai crease pe deplin în lumea aceasta de substanţe sensibile, el a constatat că o schimbare ciudată se produsese în fiinţa sa. Era ca şi cînd toată substanţa i se scursese în modelele sonore ale fiinţelor concepute de el, făcîndu-le să trăiască. Al-Kindi nu mai exista ca entitate separată: nu mai era vizibil şi nu mai putea să vadă. Prima lui pornire a fost de a izbucni în rîs, dar nu mai avea organ pentru rîs. Îşi dădu seama cît de ridicolă-i fusese tentativa de a egala puterea lui Allah. Îşi mai dădu seama şi că fusese, în toţi aceşti ani, instrumentul ales de Allah, în bunătatea sa, spre a demonstra gratuitatea creaţiei, caracterul ei pur ludic. În acel moment, Al-Kindi însuşi era în stare de joc. Nu era nici zumzet, nici model, nici idee, nici tot, nici parte; vibra ca o bilă ciocnită de altă bilă, îşi era propriul prieten şi propriul duşman în acelaşi timp, iar între cei doi nu era nici o diferenţă. În jocul cosmic, totul era egal.

La vîrsta de şaptezeci şi doi de ani, Al-Kindi, marele, veneratul, omul cel mai de seamă al Islamului după Profet, dispăru în nimic. Nu i s-au mai găsit nici turbanul, nici brăcinarul, nici carnea, nici oasele. Se volatilizase pur şi simplu, trecînd de la starea de prezenţă la cea de absenţă. Iar această trecere a rămas unul din cele mai mari mistere ale credinţei noastre.