© 2013 by Editura POLIROM, pentru ediţia în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-3774-4

ISBN PDF: 978-973-46-3775-1

ISBN print: 978-973-46-3541-2

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Primăvara de la Praga, 1968, Piaţa Venceslas (detaliu)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

VICTOR SUVOROV (Vladimir Bogdanovici Rezun), fost ofiţer al Direcţiei Generale de Informaţii a Ministerului Apărării din Uniunea Sovietică, a defectat în 1978 şi s-a stabilit în Marea Britanie, unde a lucrat ca analist de informaţii. Alte volume traduse la Editura Polirom: Spărgătorul de gheaţă. Cine a declanşat al Doilea Război Mondial? (2010), Ultima republică (vol. I: De ce a pierdut Uniunea Sovietică al Doilea Război Mondial?, 1997, 2010; vol. II: Cauza sfântă, 2011; vol. III: Dezastrul, 2011), Ziua M. Când a început al Doilea Război Mondial? (1998, 2011), Epurarea. De ce a decapitat Stalin armata? (2000, 2011), Acvariul. Cariera şi defecţiunea unui spion sovietic (2011), Speţnaz. Istoria secretă a Forţelor Speciale Sovietice (2011), O să vă îngropăm! Cronica măreţului deceniu (2012), Sinuciderea. De ce a atacat Hitler Uniunea Sovietică? (2012), Umbra victoriei (2013).

Autorul dedică această modestă lucrare neobositului luptător pentru pace, preşedintele Sovietului de Apărare, de patru ori Erou al Uniunii Sovietice, Erou al Muncii Socialiste, Cavaler al înaltului ordin militar „Pobeda”, laureat al Premiului Lenin „Pentru întărirea păcii între popoare”, autor nepreţuit, mareşalului Uniunii Sovietice Leonid Ilici Brejnev.

Abrevieri

BRDM – maşină blindată de recunoaştere şi patrulare

BTR – transportor blindat

GSVG – Gruparea Trupelor Sovietice din Germania

IAZU – staţie de încărcare nucleară

IRS – serviciul de inginerie rachete

NŞD – şeful de stat-major al diviziei

PNŞ – ajutorul şefului de stat-major

PTURS – proiectil reactiv ghidat antitanc

SAU – dispozitiv de artilerie autopropulsat

SGM – mitralieră pe afet „Goriunov” modernizată

ZAS – aparatură de transmisiuni de secretizare

ZKV – locţiitor al comandantului de pluton

Cum am devenit eliberator

Partidul este cârmaciul nostru...

Comitetul Central al partidului a luat decizia de a ridica simţitor producţia agricolă. Multe minţi înţelepte au cugetat cum să transpună în viaţă hotărârea partidului. S-a gândit la aceasta şi prim-secretarul comitetului nostru regional. Odată cu el au chibzuit şi secretarii secunzi, au judecat şi secretarii de rangul trei, şi-au bătut capul consilierii, consultanţii, referenţii.

La drept vorbind, sarcina era un fleac. Clima de la noi e mai ceva ca-n Franţa. Stratul de cernoziom este de ordinul metrilor. Sunt pământuri grase, bogate în cernoziom – să le pui pe pâine, nu altceva! În colhozurile noastre sunt tractoare nenumărate, iar ingineri agronomi sunt şi mai mulţi. Însă uite care-i necazul: nu ne pasă de recoltele record! Din aceste recorduri nouă nu ne rămâne nimic! Să fim realişti, nici nu poate fi altfel. Dacă ne-ar da pentru munca noastră măcar zece la sută din producţie, atunci ne-am îmbogăţi într-o clipită. Am deveni mai bogaţi decât acei funcţionari care ne dau instrucţiuni. Însă aceasta înseamnă inegalitate de avere, nedreptate socială. Încă ceva: dacă ne-ar reveni cu adevărat zece procente, am umple ţara de pâine. S-ar obţine supraproducţie. Nuuu, mai bine să nu ne săturăm decât să ne suprasaturăm. De aceea partidul a hotărât să crească simţitor producţia agricolă, dar în aşa fel încât pe noi, ţăranii, să nu ne intereseze câtuşi de puţin acest lucru.

Secretarul nostru de comitet regional s-a gândit, s-a gândit... În fine, i-a venit ideea. Sau poate că cineva i-a sugerat-o: „Îngrăşăminte!”.

Da, bună treabă! S-a decis sporirea producţiei de îngrăşăminte la combinatul chimic local. Combinatul dă producţia statului – dar dacă se deschid rezervele, dacă se economiseşte materia primă şi energia, dacă se lucrează în ritm rapid şi cu muncă voluntară, atunci... La combinatul chimic s-a organizat un miting. Trâmbiţaşii se adună rânduri-rânduri, trâmbiţele răsună, steagul roşu flutură în vânt, iar clasa muncitoare îşi zice-al ei cuvânt. Zis şi făcut. Toată iarna au făcut economii. Iar pe 22 aprilie s-a organizat un subotnic (muncă în folosul comunităţii) şi s-au produs mii de tone de îngrăşăminte din materia primă economisită. În urma deciziei luate la miting, aceste tone de îngrăşăminte au fost oferite gratis colhozurilor din zonă. Să se facă recolta! Să înflorească Patria noastră ca o grădină în primăvară. Orchestra a intonat iarăşi imnuri, s-au ţinut iarăşi cuvântări. Corespondenţii locali se agită, iar seara, la ultimele ştiri, s-a vorbit la radio despre combinatul nostru, s-a arătat la televizor. Secretarul comitetului regional a trimis un raport, acesta a fost ridicat în slăvi în ziare şi toţi au fost sfătuiţi să urmeze această experienţă înaintată. Toate combinatele chimice din ţară au depus jurământ solemn să facă şi ele economii şi, pe baza materiilor prime economisite, „să-şi aducă aportul” la recoltele bogate.

S-au încheiat sărbătorile prin muncă, au urmat zilele de muncă obişnuite. Într-o dimineaţă s-a telefonat de la combinatul chimic direct la comitetul regional de partid: ce să facă cu îngrăşămintele? Toate rezervoarele sunt pline cu producţia peste plan. Dacă nu se iau imediat, combinatul se opreşte. Ca şi vaca, acesta trebuie muls la timp. Nu trebuie să stagneze producţia. Nu te premiază pentru treaba asta. Producţia peste plan nu poate fi dată nici statului. Pentru transportul îngrăşământului peste plan nu s-au prevăzut cisterne pe calea ferată. Iar în acest timp la combinat vine mereu materie primă – unde să o depoziteze?

De la comitetul regional s-a sunat la comitetul raional, iar de acolo la conducerea colhozurilor: luaţi-vă cadoul, fraţilor, dar mai repejor!

Vestea că colhozul nostru a primit gratis 150 de tone de îngrăşăminte lichide nu l-a bucurat prea mult pe preşedintele nostru. S-a dat ordin să se ia cadoul în douăzeci şi patru de ore. Iar noi aveam la colhoz şaptesprezece maşini, dar numai trei dintre ele erau cisterne. Cu una se căra lapte, cu alta – apă. Nu erau potrivite nicidecum pentru transportul îngrăşămintelor. Rămânea doar o singură cisternă, care era pentru benzină. Era o maşină foarte veche, un GAZ-51, de pe vremea când portierele se făceau din lemn, din placaj. Până la oraş erau 73 de kilometri. Ţinând cont de starea drumurilor noastre, aceasta însemna cinci ore dus, cinci ore întors. În cisternă încăpea numai o tonă şi jumătate. Iar şoferul acestei maşini eram eu.

— Ascultă, Vitka, zice preşedintele. Dacă nu dormi douăzeci şi patru de ore, dacă bateriile de la hleabul ăsta nu te lasă, dacă nu plesneşte radiatorul, dacă nu se calează cutia de viteze, dacă nu te împotmoleşti în noroi, atunci vei face într-o zi şi-o noapte două curse şi vei aduce trei tone. Însă trebuie ca-n douăzeci şi patru de ore să faci nu două curse, ci o sută!

— Am înţeles, am spus.

— Asta nu-i tot, zice el. Avem probleme cu benzina. Desigur, îţi voi da benzină pentru trei curse, dar la restul de nouăzeci şi şapte descurcă-te cum poţi. Poate poţi să împingi camionul cu umărul.

— Am înţeles, am spus.

— Tu eşti speranţa mea, Vitka. Dacă nu faci o sută de curse, mă dau afară din postul de preşedinte.

Ştiam asta. Pe preşedintele nostru nu-l aveam la inimă. Iar el ştia lucrul ăsta. Dar dacă îl dădeau afară, trimiteau pe altul în loc, şi mai rău. Asta nu doream, iar el ştia asta.

— E clar?

— Nu, nu tot. Să admitem că fac o sută de curse... fără combustibil. Unde o să depozităm aceste îngrăşăminte?

Preşedintele aruncă o privire dezorientată prin curtea largă a colhozului. Într-adevăr, unde? Pe Lenin l-a pus naiba să se nască în aprilie, de aceea producţia peste plan se face la subotnicele leniniste din aprilie. Nu ştiam exact când să introducem în sol aceste îngrăşăminte, dar, în orice caz, nu în aprilie. Atunci unde să păstrezi 150 de tone de lichid otrăvitor şi puturos?

— Uite ce-i, zice preşedintele, du-te mai repede la oraş şi vezi ce fac ceilalţi. Partidul nu ne-a dat numai nouă problema asta, să ne spargem capul. Şi alte colhozuri au aceeaşi problemă pe ordinea de zi. Vezi ce-o să facă ceilalţi şi fă şi tu. Se va găsi în regiunea noastră o minte luminată, care să dezlege problema. Avem un popor talentat. Succes şi să nu te întorci fără să rezolvi problema. Fără succesul tău ăştia îmi iau capul, iar eu ţi-l iau pe-al tău. Să nu te îndoieşti de asta.

Parcă mă îndoiam?

*

La combinat se stă la o coadă lungă. Sunt maşini de toate tipurile, de toate culorile. Un lucru le înrudeşte – toate sunt jerpelite, de parcă ar fi de la cimitirul de maşini. Recunosc maşinile de colhoz de la o poştă. Parcă sunt nişte invalizi săraci – se remarcă în mulţime. Însă aici e o întreagă adunătură de invalizi. Sunt ZIL-uri, apoi predecesoarele lor staliniste, ZIS-urile. Pe motoarele unora stă scris „Uzina auto Molotov”, pe altele – „Uzina de maşini din Gorki”. Dar toate sunt murdare. Se munceşte cu spor. Tonele de îngrăşăminte sunt turnate cu dibăcie în cisternele noastre. Drept urmare, rândul se mişcă repede. Numai că să vezi minune: maşinile-invalid abia pleacă pline ochi şi, când te uiţi, s-au şi întors şi s-au aranjat frumos la coadă. Măi să fie, au aripi? Ce iuţeală, dom’le! Ce-i cu viteza asta? Sau te pomeneşti că au pavat drumul? Dar oricât de pavat să fie, până la cel mai apropiat colhoz tot îţi trebuie zece minute.

Îmi vine şi mie rândul. Rezervorul s-a umplut în două minute. Socotitorul notează prima tonă şi jumătate pentru colhozul meu. Ies cu maşina pe poartă, dar nu mă îndrept spre colhozul meu. Mă încolonez după maşina de transport din faţa mea. Ce va face asta, o să fac şi eu. Iar aceasta face ce fac şi celelalte: de la poarta combinatului o ia la stânga, apoi în jos spre malul Niprului. Pune conducta de evacuare şi varsă îngrăşămintele în apă. Iar eu procedez exact la fel. Şi toate celelalte fac la fel. Apoi pleacă. Zeci de curse, sute de maşini, mii de tone. Iar pe apă se întinde o pată uriaşă, ce străluceşte în soare ca aurul. Şi câţi peşti sunt, Doamne! Cât de bogat în peşte este Niprul! Din mal în mal se văd somni de un pud, ştiuci cu boturi ascuţite, plătici grase... Tot peştele plutea la suprafaţă, cu burta albă în sus. Dacă nu ar fi fost chimia, nu am fi ştiut niciodată cât de bogate sunt râurile noastre. Poftim, admiraţi! Numai că nu avem timp de admirat. Munca e în toi.

La amiază a picat Miliţia. Au încercuit tot raionul. Pe noi, şoferii, ne-au adunat grămadă. O Volgă neagră vine fâşâind. În maşină e un şef mare cu un dosar în mână. Îşi acoperă nasul cu o batistă. Are şi de ce: putoarea de la îngrăşăminte îţi cârneşte nasul. Alături de şeful cel mare este un şef mai mititel, tot cu dosar, tot cu Volgă, numai că a lui nu e neagră, ci gri şi jerpelită. Un şef îi dă explicaţii celuilalt. Au trăncănit mult timp, apoi ambii şefi au plecat. După ei s-a cărat şi Miliţia. Noi încă stăm. Nu ştim: să ne continuăm treaba sau nu? Din combinat vine în fugă încă un şef, cu un rang mai mic. Dă din mâini, înjură, dă ordin să ne continuăm munca. Vasăzică şoferii au căutat o soluţie. Dar parcă este o altă soluţie? Dacă producţia peste plan nu este transportată la timp, combinatul se opreşte, toată tehnologia franceză se deteriorează, iar pentru aceasta au fost plătite sume uriaşe. Atunci va fi dat afară secretarul comitetului regional de partid. Iar după şeful cel mare vor zbura toţi şefii cei mici. De aceea, după ce s-au întrunit, şefii au hotărât să nu perturbe conducerea superioară şi să nu-şi bage nasul în problemele agriculturii. Lucrurile trebuie să-şi urmeze cursul. Pe seară mi-au turnat în cisternă ultima tonă şi jumătate, iar pe aceasta nu am mai dus-o la râu, ci la colhozul meu. Am ajuns pe întuneric. L-am căutat pe preşedinte (e uşor de găsit, stă tot timpul în birou), i-am raportat că am îndeplinit sarcina. Preşedintele nu mi-a pus întrebări, nu s-a amestecat în detalii. Viaţa l-a învăţat de mult să nu se intereseze de modul cum se rezolvă toate toanele partidului în domeniul agriculturii.

— Am în cisternă o tonă şi jumătate... Unde să le pun, Vasili Danilîci?

— Ia-le tu, Vitka. Dacă aş vrea, aş stabili recorduri şi fără îngrăşămintele tale. Dar ce nevoie am de recorduri?

Cu aceasta discuţia s-a terminat. Dacă aş fi turnat îngrăşămintele în pârâul nostru, s-ar fi terminat istoria aici. Dar m-a durut sufletul: sunt ale noastre, muncite, câştigate cu sudoarea frunţii. Am dus îngrăşămintele în grădina mea şi le-am turnat acolo cu găleata. Şi de aici a pornit toată tărăşenia. În curând, în grădinile celorlalţi au încolţit semănăturile, la mine însă nu. Şi am o grădină la fel ca toţi ceilalţi: cât o palmă de loc. Am băgat mult lichid cleios şi puturos în pământ. Dar pământul mi-a refuzat cadoul. Ce fac acum? Cum am să trec iarna? Cu ceea ce câştig la colhoz nu-mi ajunge nicicum. Nu pot să fug din colhoz, pentru că, având calitatea de colhoznic, nu am buletin. Iar fără buletin nimeni nu-mi va da nici locuinţă, nici loc de muncă. Dacă o să vreau să mă însor, iar nu se poate. În plus, fără buletin, ţăranului îi este interzisă intrarea în orice hotel şi este oprit să zboare cu avionul. Cine să te lase fără buletin în avion? Dar dacă eşti terorist?

Şi să nu crezi că acesta este un moft al comuniştilor sovietici. Este o necesitate vitală. Dacă vrei să stabileşti egalitatea între oameni, trebuie să implementezi măsuri draconice împotriva ţăranilor. Dacă vrei ca oamenii să fie egali, atunci începe cu migraţia în masă a ţăranilor la oraşe, unde ziua de lucru e limitată, unde vara ţi se dă concediu, unde viaţa forfoteşte. Dar dacă majoritatea ţăranilor vor veni în oraşe, atunci statul tău al egalităţii pentru toţi va fi muritor de foame. Ca să prevină acest lucru, trebuie fie să se întoarcă la piaţa liberă şi să se împace cu ideea inegalităţii, fie să fie ţinuţi ţăranii în sate cu sila printr-o legislaţie antiţărănească.

Eu eram partizanul egalităţii materiale şi, în consecinţă, eram gata să trăiesc toată viaţa fără buletin, să nu zbor cu avionul şi să nu trag niciodată la vreun hotel. De aceea toţi sunt egali. De aceea nu există exploatarea omului de către om!

Blestemate fie îngrăşămintele şi cel care le-a născocit! M-au silit să-mi caut o nouă cale în viaţă, să mă adaptez cumva. Trebuia să fiu luat în armată abia în primăvara următoare. Cum s-o lungesc până atunci? Nu aveam prea multe de ales. Puteam să intru în puşcărie – acolo te hrănesc pe gratis. Fireşte, puteam să mă ocup de furtişaguri în colhoz. Însă în colhoz totul este al nostru, totul este în comun, iar statul muncitorilor şi ţăranilor veghează neobosit ca să nu ne furăm propriul avut. Nu furi mult timp, că te şi bagă la răcoare. Astfel încât a fura şi a sta în închisoare nu sunt pentru mine două căi diferite. Era o singură cale. Dar era una uşoară şi am hotărât să merg pe ea numai dacă nu voi reuşi să urmez o alta mai grea. Iar aceasta era cu adevărat grea. Ca să devin ofiţer, trebuia să devin mai întâi cetăţean al propriei ţări, să obţin în vreun fel buletin. Se zice că în URSS este foarte greu să primeşti paşaport – oamenii aşteaptă o viaţă ca să-l primească. Dar aţi încercat să primiţi buletin? Este greu de primit paşaportul, însă legea este de partea ta – Constituţia. Scrie proteste, declară greva foamei şi s-ar putea să izbuteşti. Dar cum să primeşti buletin, dacă legea este împotriva ta? Dacă pur şi simplu acest privilegiu nu este prevăzut? Dacă eşti pur şi simplu ţăran sovietic, dacă nu eşti considerat cetăţean al ţării tale? Eşti pus pe aceeaşi treaptă cu vacile şi porcii. Nici aceştia nu au dreptul să zboare cu avionul şi nu pot rămâne peste noapte la hotel. Un câine poate fi transportat cu avionul, un ţăran nu. Ca orice ţăran sovietic, eram în afara legii. Legile se refereau la mine numai când trebuia să fiu pedepsit.

Dar, în pofida tuturor acestor lucruri, am reuşit. E o istorie lungă. Am şantajat un preşedinte de colhoz, am minţit un preşedinte de soviet sătesc, am făcut curte unei secretare... Nu numai că nu vreau să povestesc, dar nici măcar nu vreau să-mi amintesc de această istorie. Am obţinut buletinul. Dar nici după aceasta buletinul nu era pe deplin legal. Trebuia să-l schimb pe un document emis oficial de către stat. În caz contrar, puteam fi demascat în orice moment pentru însuşirea ilegală a cetăţeniei ţării în care strămoşii mei au trăit o mie de ani şi nu au călătorit niciodată peste graniţă.

Am intrat la Şcoala de Tancuri de Gardă din Harkov, şcoală pentru cadre de comandă. Aici mi-au luat buletinul şi mi-au dat în schimb livretul militar roşu cu steluţă, cu secera şi ciocanul. Acum nu mă mai putea întoarce din drum nici o putere. Din Armata Sovietică nu este cale de întoarcere.

Aşa a început viaţa mea militară. Am avut prilejul să merg la cele mai mari poligoane ale Armatei Sovietice şi să particip la instrucţii şi manevre grandioase. În 1967 am devenit ofiţer. Am făcut serviciul la Divizia 287 Infanterie Motorizată Novograd-Volînski. Fiind în efectivul Diviziei 24 Infanterie Motorizată Samaro-Ulianovsk, am eliberat Cehoslovacia. Am făcut serviciu la statul-major al Armatei a XIII-a şi la statul-major al regiunii militare. După absolvirea Academiei de diplomaţie militară am intrat la Direcţia Generală de Informaţii a Marelui Stat-Major. Am lucrat câţiva ani în funcţia de ofiţer GRU de informaţii în Europa Occidentală...

În această carte povestesc numai trei ani din viaţa mea: ultimul an de la şcoala militară şi primii ani ca ofiţer. În 1966, într-o grupă cu elevi de la Şcoala de Tancuri de la Harkov, am nimerit pentru scurtă vreme la Şcoală Tehnică de Tancuri din Kiev. În momentul în care începe povestirea mă aflam într-o echipă de serviciu la un punct de trecere şi control. După o noapte fără somn, am adormit.

PARTEA ÎNTÂI

Carcera

Punctul de trecere şi control de la Şcoala Tehnică
de Tancuri din Kiev

— Soldat!

— Mmm!

— Scoală, bulangiule!

Ferindu-mă cu mâna de soarele orbitor, încercam să prelungesc momentul trezirii.

— Azi-noapte am fost de gardă. Am dreptul la trei ore de somn, după regulament.

— Bagă-ţi în cur regulamentu’! Scoală, îţi spun! Ne-au arestat pe toţi.

Anunţarea arestării nu a produs asupra mea nici o impresie deosebită – aveam doar conştiinţa limpede că am pierdut definitiv orele de somn stabilite drept compensaţie pentru noaptea nedormită. M-am ridicat în capul oaselor pe patul tare. M-am frecat cu mâna la ochi şi pe frunte. Îmi plesnea capul de nesomn.

Am căscat, m-am întins până mi-au trosnit oasele şi am răsuflat adânc, ca să împrăştii somnul. În timp ce suceam capul, ca să-mi dezmorţesc gâtul, m-am interesat:

— Cât ne-au dat?

— Ţie cinci.

— Ai avut noroc, Vitea.

— Eu şi cu Saşa am luat câte zece zile, iar Andriuşa, sergentul, cincisprezece.

— A căcat steagul sergentul nostru! Avea numai note maxime – acum o să i le scadă.

— Dar unde mi-e arma? îmi dau deodată seama.

— Totu-i la companie: şi automatele, şi cartuşierele, şi baionetele. Acuşi ne-aduce sergentul certificatele de efecte şi de alimente, pe urmă la baie, la tuns – şi înainte!

În încăperea principală a punctului de trecere şi control elevi din anul întâi, scoşi urgent de la cursuri, au primit documentaţia, dosarele cu instrucţiuni. Om de ispravă, sergentul lor îl ascultă compătimitor pe al nostru, dând din cap cu înţelegere.

— Nu mi-am desprins ochii de pe el, am dat comanda urlând din toţi bojogii... Băieţii mei au deschis poarta cât se poate de repede, s-au mişcat ca leii. Atunci de ce m-a băgat la bulău, porcu’ de câine? Mie mi-a dat cincisprezece, iar băieţilor câte zece. Ei lasă, Kolea, tu fă-ţi serviciul!

Băieţii noştri de la pază au mers după noi şi ne-au dus sub escortă la tuns şi la baia rece.

În „salonul de recepţie” al carcerei garnizoanei de la Kiev era o curăţenie perfectă. Ne-au chemat după o listă pe care eu eram primul.

— Tovarăşe sublocotenent, elevul de gardă Suvorov s-a prezentat la carcera garnizoanei pentru executarea pedepsei!

— Cât?

— Cinci zile de arest!

— Pentru ce?

„Ptiu, drace! îmi trecu prin cap. În definitiv, pentru ce m-au băgat la arest?”

Sublocotenentul, cu o figură neobişnuit de bolfoasă şi cu nişte picioare neobişnuit de mici, m-a sfredelit nerăbdător cu nişte ochi de plumb.

— Pentru ce? a repetat el.

— Nu cunosc!

— Dar cine te-a arestat?

— Nu cunosc!

— Pe mine însă o să mă cunoşti, mi-a promis dulceag sublocotenentul.

— Următorul!

A intrat sergentul meu.

— Tovarăşe sublocotenent, sergentul de gardă Makeev s-a prezentat...

— Cât? îl întrerupse bolfosul.

— Cincisprezece zile de arest!

— Cine ţi-a dat?

— Locţiitorul comandantului regiunii militare, generalul-colonel Cij!

— Pentru ce?

— Făceam de pază la punctul de trecere şi control al şcolii.

— Aha! zâmbi lămurit sublocotenentul.

Ştia şi el, chiar toate trei armatele regiunii ştiau maniera generalului-colonel Cij de a aresta serviciul de pază PTC. Se zice că aresta numai serviciile PTC – dar le aresta întotdeauna, la orice inspecţie a oricărei şcoli militare, a oricărui regiment, batalion, divizie, a oricărui poligon, câmp de tragere, depozit – şi tot ce vreţi. Peste tot pe unde ajungea pe la un punct de trecere şi control aresta neapărat tot serviciul de pază. Şi termenele lui de arest erau standard: şeful schimbului – cincisprezece zile de arest, schimbul de veghe – câte zece zile, schimbul aflat la somn – câte cinci zile. Aşa se întâmpla de mulţi ani. Toate cele trei armate şi nenumăratele unităţi speciale, subunităţi, institute şi organizaţii militare bănuiau că locţiitorul comandantului este nemulţumit de ceva din ceremonia de întâmpinare, ceva care nu era poate prevăzut în regulament, dar ce anume voia nu a ghicit nimeni în toţi anii cât s-a aflat în acest post înalt.

În pragul „salonului de recepţie” au apărut doi fruntaşi cu nişte figuri bestiale şi „recepţia” a început.

— Zece secunde... Dezechipa-rea!!!

Cizmele, curelele, şepcile, mantalele au zburat toate într-o clipită pe podea. Şi acum stăteam aşa cum ne-a făcut mama în faţa bolfosului.

— Stânga-mprejur! Aplecat! Desfă picioarele!

Sublocotenentul Armatei Sovietice ne cercetează fundurile. La bulău nu este voie să se fumeze, iar pe fumătorii înrăiţi i-a dus capul să înfăşoare o ţigară într-o hârtiuţă şi s-o aducă la bulău în fund. Această şmecherie este cunoscută de mult de conducerea carcerei şi este stârpită fără cruţare.

Fruntaşii cu moace bestiale au terminat în acest timp examinarea scurtă, dar extrem de minuţioasă a îmbrăcămintei şi încălţămintei aruncate pe podea.

— Cincisprezece secunde... Echipa-rea!!!

Dacă nu eşti arestat în oraş, ci în unitate sau în şcoală, şi ai pregătirea standard (certificatele de alimente şi de efecte, tunsul, baia), găseşte cinci minute ca să schimbi cizmele tale cu altele mai mari. Ştiind ce te aşteaptă, oricine ţi le va da pe ale lui. Luându-le pe ale tale, mai mici, poate că va suferi la fel ca şi tine, aşteptând cu răbdare întoarcerea ta. Dar cizmele mari sunt o salvare la carceră. Dacă tragi cu greu cizmele, nu vei reuşi în acele secunde: Echiparea!!! Dezechiparea!!! Şi cele cinci zile de arest se pot transforma în zece, ba chiar cincisprezece. Acesta e un fapt obişnuit, care se numeşte „raţie suplimentară” – sau prescurtat RS.

— Actele pe masă!!!

— Fruntaş, ia curelele!

La carceră nimeni nu are curele, ca să nu se spânzure. Ce-i drept, istoria carcerei kievene cunoaşte un militar plin de iniţiativă şi inventiv care, aflat într-o celulă, unde nu este nimic, în afară de un taburet înfipt în podea, a rupt dunguliţa cusută în partea de jos a bluzei şi şi-a făcut o sforicică scurtă şi subţire, dar foarte rezistentă. A făcut-o cu mare grijă, fiind aproape tot timpul supravegheat de un planton care patrulează toată ziua pe coridor. Apoi şi-a făcut un laţ mic, al cărui capăt l-a legat de piciorul taburetului. Vreo zece minute s-a dat de-a dura pe podea, strângând laţul prin răsucire. Aşa a reuşit să se spânzure!

— Bani, ceas?

Nu, nu luăm aşa ceva la bulău. Oricum, ne iau ceasul, iar pe urmă ne dau altul stricat. Nu ai unde să protestezi.

— Decoraţii? Da’ ce, mama voastră, aveţi decoraţii de gardă? Ce-i aici, carnaval?

— Tovarăşe sublocotenent, suntem elevi la Şcoala de Tancuri de Gardă din Harkov.

— Da’ ce dracu’ căutaţi la Kiev?

— Am adus echipamente de transmisiuni pentru Şcoala Tehnică de Tancuri din Kiev. Recepţia echipamentelor se prelungea şi, ca să nu stăm degeaba, ne-au pus în servicii: care la bucătărie, care la punctul de control – noi am căzut la PTC.

— Fruntaş Alekseev!

— Ordonaţi!

— Prima treabă pentru elevii ăştia de gardă: la lemne!

— Am înţeles, tovarăşe sublocotenent!

Printr-o curte asfaltată, neobişnuit de curată, am mers într-o curticică împrejmuită de un zid de cărămidă foarte înalt.

Primul lucru, care m-a uluit, a fost ordinea ireproşabilă. Toate lemnele, deja tăiate cu ferăstrăul, erau clădite atât de minuţios, încât capetele lor formau un zid parcă şlefuit. Fiecare bucată de lemn se tăia exact după etalon – 28 de centimetri, iar o abatere de 3-4 milimetri însemna rebut, care se arunca fără milă. Oricum, aceste bucăţi de lemn a doua zi mergeau tot în sobă, iar precizia tăierii lor nu folosea nimănui. Dar ordinea este ordine.

Lemnele, pe care şi noi trebuia să le tăiem cu aceeaşi precizie şi să le clădim, fuseseră aduse cu o zi-două înainte, dar nici acestea nu erau aruncate grămadă, ci clădite cu o dragoste indescriptibilă şi chiar cu artă, aş spune. Mai întâi au fost sortate după grosime: cele mai groase jos şi apoi tot mai subţiri şi mai subţiri, iar chiar la vârful stivei erau cele mai subţiri. Pesemne că cei care clădiseră stiva aveau şi un gust artistic desăvârşit. Aceştia au luat în seamă şi culoarea bucăţilor de lemn: cele din dreapta erau cele mai întunecate, făcându-se o trecere treptată spre stânga, până la butuci cu totul albi. Noi trebuia să dărâmăm această operă de artă, să despicăm toate lemnele, să le tăiem după etalon şi să le aranjăm din nou.

În curte se mai afla o cioată, cu o formă de neînchipuit, semănând cu orice vreţi dumneavoastră, în afară de un lemn. Era mai degrabă o îmbinare fantastică de frânghii sau furtunuri. Nodurile erau îmbinate atât de complicat, încât era greu de crezut că natura poate crea o asemenea minune. Cu toată complexitatea îmbinării de cioturi, care semăna mult cu o încolăcire de şerpi, cioata păstra o rezistenţă foarte mare a tuturor elementelor ei. Cioata zăcea acolo de peste un deceniu, fapt dovedit de mulţimea de crestături cu ferăstrăul mai noi şi mai vechi.

Cei care se arătau recalcitranţi, neconştientizând până la capăt unde au nimerit, primeau sarcina să taie „lemnul”, adică să despice cioata. După o oră cineva din conducerea carcerei trecea să vadă cum merge treaba, se mira că nu s-a făcut încă nimic, după care urma pedeapsa. În plus, această sarcină era dată unui singur om, niciodată la doi deodată. Iar acesta primea pentru lucru o beschie lungă şi mlădioasă, dar neascuţită, la care puteau lucra numai doi oameni, nu unul singur.

Când am intrat în curte, un soldat negricios încerca zadarnic să facă barem o crestătură. L-au dus la bulău peste douăzeci de minute pe motiv că nu vrea să muncească. În funcţie de starea de spirit a conducerii, nefericitul tăietor de lemne putea primi orice „calificativ”: că nu vrea să lucreze, că „se pune în gură” cu conducerea (dacă încearcă să demonstreze că cioata este imposibil de tăiat), că sabotează economic şi că refuză categoric să execute ordinele comandamentului. După o asemenea formulare, şeful carcerei sau locţiitorul îi pot face nefericitului tot ce le trece prin cap. Iar cioata e îndelungată în zile, cum se zice despre patriarhi. Sunt convins că şi acum zace în curte, iar vreun nefericit încearcă în zadar barem să o cresteze cât de cât. Îşi muşcă buzele, lacrimi i-au apărut deja în ochi, are faţa răvăşită... iar timpul trece...

Când am început să tăiem lemnele după etalonul de 28 de centimetri, am aflat încă un lucru de mirare. Am vrut să tăiem, să despicăm, să aranjăm stiva după grosime şi după culoare, iar după aceea să strângem rumeguşul.

— Nuuuu, nu aşa merge treaba! La noi nu se acceptă aşa ceva. Ordinea trebuie să fie... ordine.

Aşa am şi procedat. Tai un lemn, strângi frumuşel rumeguşul cu mâinile. Îl tai pe al doilea – strângi iarăşi rumeguşul. Mătură nu exista.

În timpul acesta soldatul de gardă aducea câte-un recalcitrant la cioata eternă, cioata cioatelor: uite, frăţioare, taie „lemnul”!

Pe la ora şapte curtea s-a umplut de zgomot. Au început să vină maşinile cu încarceraţii, care au lucrat toată ziua în ger la diverse obiective: care au cărat şenile la uzina de reparaţii tancuri, care au descărcat garniturile cu proiectile. Îngheţaţi, uzi, înfometaţi, morţi de oboseală, toţi sunt aşezaţi în formaţie, căci după muncă urmează „activitatea” – trei ore fără întrerupere. Ne-au pus şi pe noi în formaţie; din acest moment începe numărarea timpului pentru cel încarcerat. Ziua de muncă de până acum a fost doar înviorarea.

Carcera din Kiev cunoaşte doar două tipuri de activitate: pregătirea de front şi tactica. Nu vorbesc aici de pregătirea politică, fiindcă aceasta nu este în fiecare zi, ci doar de două ori pe săptămână câte două ore, iar nu seara, ci dimineaţa înainte de lucru. Dar voi mai vorbi despre aceasta. Deocamdată, pregătirea de front şi tactica.

O oră şi jumătate pregătire de front – activitate extenuantă. Aproximativ o sută de încarceraţi, în coloană, merg în cerc unul după altul, în perimetrul curţii. Propriu-zis nu merg, ci bat paşi mari, cadenţaţi, ridicând piciorul la o înălţime imposibilă. În curte, în afară de încarceraţi nu se află nimeni: nici comandanţi, nici militari din escortă. Iar curtea geme de tropoteală.

Doar din când în când un fruntaş cu înfăţişare de fiară aruncă câte-o privire de la fereastă:

— Hei, urecheatule – nu tu, tu, tu! Ai văzut filmul Fascismul obişnuit? Măi-măi! Uite ce-i, puiuţ: nu baţi pasul aşa cum trebuie. Trebuie să baţi pasul de defilare ca ăia din film! Hai, antrenează-te pe loc.

„Urecheatul” trebuie să iasă în mijlocul cercului şi să bată pasul pe loc, în aşa fel încât genunchii să-i ajungă aproape până la piept. După acest ordin, toţi cei care continuă să bată paşi de defilare în perimetrul curţii interioare o fac cu ardoare îndoită. Problema este că în mijlocul curţii asfaltul este puţin mai jos decât pe margini. Aceasta a fost o iniţiativă personală a tovarăşului Greciko, pe vremea când era doar comandant al Regiunii Militare Kiev. Ideea este simplă şi genială. În timpul ploii sau topirii zăpezii, în mijlocul curţii se adună întotdeauna o băltoacă mare şi adâncă. Pe timp de vară, când nu sunt ploi, se toarnă apă sub pretextul stropirii curţii. Cel care ajunge în mijlocul curţii trebuie să mărşăluiască direct în băltoacă. Dacă se adună aici cinci oameni, nu numai că se udă până la piele pe ei înşişi, ci-i stropesc zdravăn şi pe ceilalţi, care bat pasul în jurul lor. În carceră nu ai unde să-ţi usuci hainele. Aici se face focul ziua, când încarceraţii sunt la muncă. Spre seară, când aceştia se întorc în celulă, sobele s-au răcit de mult, iar radiatoare nu există. Am încercat pe propria-mi piele, în martie, „bazinul lui Greciko”, când ziua se topea zăpada, iar noaptea crăpau pietrele de ger.

Pregătirea de front se desfăşoară în fiecare zi, fără zi de pauză, în orice anotimp şi la orice temperatură. O oră şi jumătate de pregătire de front, la tempoul nostru standard de şaizeci de paşi pe minut, înseamnă 5.400 de paşi. Fiecare dintre noi ridica piciorul la maxim, încordând până la insuportabil vârful degetelor, căci nimănui nu-i făcea plăcere să ajungă în mijlocul cercului.

Pregătirea de front se numea „lecţia individuală”. După ea urma „lecţia colectivă” – tactica. Spre deosebire de pregătirea de front, tactica nu se bazează pe teama personală a fiecăruia, ci pe întrecerea socialisă a colectivelor. De aceea aceasta din urmă extenuează şi mai mult decât pregătirea de front.

Toată tactica se reduce la o singură deprindere practică: târârea pe burtă în aşa fel încât trunchiul şi capul să fie lipite cât mai mult de sol, în cazul nostru de asfalt. Mâinile şi picioarele trebuie să se mişte cu dibăcie, iar tot trupul trebuie să şerpuiască asemenea unei şopârle.

Aşadar, târâş! Fiecare celulă e acum o grupă de infanterie.

— Reper – mesteacănul! Grupă, târâş la obiectiv... ÎNAINTE!!!

Cronometrul se opreşte când ultimul din grupă ajunge târâş, iar dacă timpul grupei se dovedeşte a fi nesatisfăcător, atunci noaptea, cei din celulă îi aranjează ultimului... existenţa (adică ia o bătaie) – căci, nu-i aşa, în lumea socialistă existenţa precedă conştiinţa.

— Mda, timpul nu e rău.

Încarceraţii, murdari, zoioşi, asudaţi, abia suflând, cu limba scoasă, zâmbesc.

— Dar sunt nevoit să nu iau în calcul timpul grupei: uite, băieţaşul ăsta a ridicat fundul prea sus, încerca să se târâie în patru labe.

Eh, băieţaşul are bătaia asigurată la noapte, pentru că a făcut de râs colectivul celulei în întrecerea socialistă.

— Grupă, nu am ce-ţi face, încercăm încă o dată. Pe aliniamentul de plecare... MARŞ!!! Reper – mesteacănul! Grupă, târâş la obiectiv... ÎNAINTE!!!

Apoi:

— De data asta timpul a fost şi mai rău – ce să facem, ne mai antrenăm puţin.

La sfârşitul lecţiilor, comandantul carcerei sau locţiitorul lui trag concluziile. Celei mai prost clasate celule i se spune numele celui din cauza căruia este pedepsită, după care urmează comanda:

— Reper – stejarul...

Stejarul înseamnă că trebuie să te târâi direct prin mijlocul curţii, direct prin apa rece ca gheaţa, prin „bazinul” inventat de genialul comandant de oşti. Meşter la invenţii a fost tovarăşul Greciko!

*

Soldatul Armatei Sovietice primeşte hrană mai rea decât oricare alt soldat din lume. Aceasta în primul rând la carceră, după ce a petrecut toată ziua flămând în ger, trecând prin greutăţi de nedescris. Obişnuit cu toate acestea, soldatul nu-şi poate înfrânge repulsia faţă de ceea ce, chipurile, se numeşte masa de seară la carceră. În prima seară nu se poate atinge de ea. Nu-i gata încă să accepte că trebuie să mănânce dintr-o cratiţă comună (nu dintr-o strachină separată, fie şi una pentru câine), unde se toarnă nişte lături care seamănă vag cu un borş sau o ciorbă de varză acră. Şi, în timp ce în el se luptă foamea şi sentimentul de silă, urmează comanda scurtă: „Drepţi!!! Ieşi la încolonare!!!”. După ceea ce s-a numit cină urmează apelul de seară.

Pe tavanul coridorului, în fuioarele de abur de la aerul îngheţat, pâlpâie nişte becuri gălbui. Carcera e aliniată. Carcera stă nemişcată. Apelul de seară!!! Carcera aşteaptă comanda! Şi, după apelul superficial, urmează comanda:

— Zece secunde... Dezechiparea!!!

De unde atâta iuţeală!? Este uimitor, dar militarilor le ajung 10 secunde ca să se dezbrace la pielea goală. Ce-i drept, fiecare încarcerat se pregăteşte în secret, îndelung şi minuţios, pentru această comandă. Încă din timpul mesei de seară şi-a descheiat câte un nasture la mâneci, pentru ca la comandă să aibă de desfăcut doar câte un nasture, nu doi. Toţi nasturii de la gulerul cămăşii doar par încheiaţi – în realitate, marginea nasturelui este abia prinsă în cheutoare: imediat ce-ai tras de guler, toţi cei cinci nasturi se desfac instantaneu. Asta înseamnă experienţa! Fiecare soldat cunoaşte zeci de astfel de şmecherii.

— Primul rând, trei paşi înainte MARŞ!!! Al doilea rând, STÂNGA-MPREJUR!!!

Ambele rânduri îşi aţintesc privirile pe pereţii opuşi ai coridorului. Oamenii sunt goi. Pe podeaua betonată vântul aduce fulgi rari.

— Aplecat!!! DESFĂ PICIOARELE!!!

Şi în timp ce fruntaşii sprinteni scotocesc prin cămăşile, pantalonii şi obielele murdare, aruncate pe jos, aproape ca la vama sovietică, căpitanul Martianov, comandantul carcerei, sau locţiitorul lui, sublocotenentul Kiricek, desfăşoară ritualul sacru al examinării fundurilor noastre. Este o operaţiune de mare răspundere. Dacă cineva a luat un cui de la lucru, l-a adus în fund şi îşi taie venele noaptea pe prici? În timpul zilei îl urmăreşte soldatul din escortă, dar noaptea, deşi în celulă este mereu o lumină chioară, îţi poate face necazul. Sau dacă îşi ascunde un muc de ţigară în fund şi îl fumează noaptea pe îndelete? Aşadar operaţiunea necesită o abilitate deosebită. Fruntaşii nu sunt lăsaţi să se uite în funduri (lasă-i să răscolească rufăria murdară!) – pesemne că numai un ofiţer al Armatei Sovietice se poate descurca!

— Cincisprezece secunde... ECHIPAREA!!!

Încarceraţii sunt repartizaţi pe celule şi apoi începe acţiunea de defecare.

Carcera nu este puşcărie. Aici nu există căldarea cu materii fecale. Diferenţa dintre închisoare şi carceră este mare. Temnicerii au mult timp la dispoziţie pentru educarea deţinuţilor. Însă conducerea carcerei are timp limitat. De aceea e firesc să tindă să „umple programul” la maximum şi să folosească orice, chiar şi necesităţile fireşti, în scopuri educative. Exercitarea necesităţilor fiziologice este ridicată la rangul de acţiune educativă şi se desfăşoară sub supravegherea ageră a conducerii.

După repartizarea încarceraţilor pe celule, cei din efectivul permanent al carcerei, uneori inclusiv comandantul, îşi ocupă posturile şi procedura poate începe. După scrâşnetul broaştelor de la uşă, în celulă intră un fruntaş şi doi soldaţi din escortă. Încarceraţii sunt aliniaţi ca la paradă. Fără chef, fruntaşul împunge cu degetul murdar în piept pe primul încarcerat:

— Dă-i drumul!

Zbughind-o de pe loc, încarceratul o ia pe coridoare şi scări. Câte un soldat din escortă stă la fiecare cotitură şi strigă:

— Mai repede!

— Mai repede!

— Mai repede!

Dar încarceratul nu are nevoie să fie convins – el ştie că din cauza vitezei prea mici poate fi întors în orice moment, uneori chiar de la uşa salvatoare.

— Se vede treaba, vere, că nu vrei aşa de mult acolo. Hai, stânga-mprejur în celulă!!!

Vine înaintea ta, pe scări, următorul. Îi sfârâie călcâiele. După ce termină cu o celulă, fruntaşul şi soldatul din escortă zăvorăsc uşa şi se îndreaptă spre următoarea celulă. Deseori fruntaşul poate uita să trimită la closet pe unul sau altul din celulă, iar uneori „să sară” toată celula. Nu ai cui să te plângi. Fiindcă totul merge fără încălcarea legilor sovietice. Afirm categoric că în carcerele sovietice nu se încalcă nici o literă a legii, chiar şi când vine vorba de defecare. Constituţia Sovietică, cea mai democratică din lume, garantează tuturor cetăţenilor dreptul la muncă, de exemplu. Dar unde, dacă nu la carceră, poţi să te bucuri din plin de acest drept? Sau, să zicem, dreptul la educaţie. Vrei sau nu vrei, dedici trei ore pe zi pregătirii de front şi tactice, ca să nu mai vorbim de cele două reprize pe săptămână de pregătire politică. Acestea nu înseamnă educaţie? Sau, de pildă, dreptul la odihnă. Te duc la muncă şi te aduc de la muncă. Pe urmă odihneşte-te, vere, pe prici până la deşteptarea de la 5.30 – fireşte, dacă nu te-au pus la treabă în conformitate cu stipulările Constituţiei privind dreptul la muncă. Însă despre exercitarea defecării nu se spune absolut nimic nici în Constituţie, nici în alte legi. Aşa încât să nu ceri nimic mai mult decât se stipulează în Constituţie! Sau eşti împotriva orânduirii socialiste?

În fine, după defecare urmează ceea ce a visat încarceratul toată ziua, încă din primul moment al trezirii – „Încetaţi activitatea!”.

Broasca scrâşneşte iarăşi, în celulă apar din nou fruntaşul cu soldatul din escortă. Celula este aliniată şi şeful de celulă raportează despre faptul că celula este gata „să înceteze activitatea”.

Urmează o comandă abia auzită, abia scăpată printre buze, nedesluşită. Dar celula o înţelege. În spatele nostru, la un metru, se află priciurile. La o comandă, pe care o receptăm mai degrabă cu privirea decât cu auzul, toţi cei zece oameni, aşa cum stau cu spatele la priciuri, fac un fel de truc nemaipomenit: o săritură înapoi pe prici. Nu se ghemuiesc, nu-şi fac vânt cu mâinile. Nu este nici timp, nici loc: toţi stau în front, strâns lipiţi unul de altul. Aşa strânşi, se face săritura înapoi, în necunoscut. Numai Dumnezeu ştie de ce te poţi lovi cu capul: de marginea priciului de lemn în cazul unei sărituri prea scurte, de zidul de cărămidă la o săritură peste prici, de coastele, coatele şi ţeasta celor din preajmă la o săritură mai corectă. Cel mai neplăcut este că nu ai timp să te întorci cu faţa către scândurile goale, iar de aceea este absolut imposibil să atenuezi lovitura, care este întotdeauna neaşteptată.

Un trosnet de capete, un ţipăt înfundat. Fiecare rămâne în poziţia în care a atins priciul. O durere surdă în umăr şi alta insuportabilă în genunchi. Tot e bine că nu ţi-ai rupt gâtul. Tăcerea adâncă este ruptă deodată de un bubuit de trupuri pe lemn. În celula învecinată se „antrenează”: se vede că fruntaşul nu este foarte mulţumit de încetarea activităţii lor. Dar la noi?

— La loc comanda.

Comanda se dă cu un glas extrem de calm. Toată celula trece de la poziţia orizontală la cea verticală. Nu trece nici o clipă – toate capetele stau aliniate, la milimetru, gata să îndeplinească orice sarcină a partidului şi guvernului! Pesemne că ne-a dat „la loc comanda” din cauza soldatului gras în uniformă de vară. Se vede că-i vreun furier la statul-major, mortăciunea! Lasă că te antrenăm noi la noapte! Să înveţi să execuţi comanda!

— Încetaţi activitatea.

Iarăşi bubuitul trupurilor de scânduri şi gemetele înăbuşite. Celula înţepeneşte iarăşi în poziţia în care cele zece trupuri au atins priciul. Ah, drace! Furierul cel gras nu a sărit cum trebuie! A făcut o săritură puternică, dar este prea gras pentru un soldat. S-a lovit zdravăn la o coastă de marginea scândurilor şi a înţepenit în această poziţie. Mâinile în poziţia de „drepţi”, trunchiul pe prici, iar picioarele atârnă cu totul. Se văd pe faţa lui groaza şi suferinţa. O să vezi tu suferinţă la noapte, porcule! Pentru tine avem de tras toţi!

Între timp, picioarele grasului alunecă încet în jos, apropiindu-se neîndurător de podeaua de cărămidă. Soldatul îşi adună tot restul de putere, ca să nu se răstoarne brusc, încearcă să-şi ţină greutatea trupului pe prici. Fruntaşul aşteaptă răbdător rezultatul acestei balansări. Tot sângele se urcă în capul grasului, trage înapoi grumazul şi tot corpul, sperând să-şi tragă pe neobservate picioarele. Câteva clipe pare că trupul lui întins ca o coardă va împinge picioarele îndoite, dar în momentul următor picioarele încep să se ducă în jos şi în final talpa atinge uşor podeaua.

— La loc comanda... Ce-i, vere, nu vrei să dormi? Ţi se comandă „încetaţi activitatea”, ca toţi să se culce ca oamenii, dar tu nu vrei să dormi. Din cauza ta, trebuie să-i antrenăm pe oameni. Mă rog, s-o facem – o să ne veselim niţel... Încetaţi activitatea.

Comanda se dă încet şi pe neaşteptate, socotindu-se că ne-am pierdut vigilenţa. Dar noi cunoaştem aceste trucuri de dinainte. Nu ne duce nimeni cu preşul! Urmează săritura a nouă oameni, bubuitura şi înţepenirea.

Ţăcăne broasca uşii şi pe urmă adorm instantaneu, lipindu-mi obrazul de scândurile negeluite, lustruite de miile de trupuri ale predecesorilor noştri.

La carceră nu există vise. Numai o prăbuşire în adânc, o decuplare totală a întregului organism. Toată noaptea în celule este o lumină chioară. Priciurile sunt doar scânduri goale. Între scânduri sunt spaţii de trei degete. Frig. Nu te acoperi decât cu mantaua – ţi se permite să o pui şi sub cap, şi sub tine. Mantaua e udă. Şi picioarele sunt ude. Foamea nu se simte – a trecut doar o zi.

Carcera nu este închisoare. În închisoare există un colectiv – oricum ar fi el, dar un colectiv. În al doilea rând, în închisoare sunt deţinuţi oameni care s-au ridicat măcar o dată împotriva legilor, împotriva societăţii, împotriva regimului. La carceră sunt nişte soldaţi speriaţi, luaţi de-a valma cu elevi de şcoală militară. Iar elevii militari sunt oameni care se pregătesc de bunăvoie să devină grupul social cel mai lipsit de drepturi – ofiţeri sovietici. Cu ei poţi să faci tot ce vrei. Toţi cei care au fost aici şi cu care am discutat după aceea tot ce am văzut consideră în unanimitate că regimul din oricare dintre carcerele sovietice poate fi înăsprit fără nici un fel de risc de împotrivire organizată din partea încarceraţilor. Aceasta îndeosebi în marile oraşe, unde elevii formează majoritatea.

M-am trezit în miez de noapte, dar nu de frig şi nici de duhoarea acrită a celor nouă trupuri murdare înghesuite într-o celulă mică şi neaerisită. Nu, m-am trezit cuprins de dorinţa irepresibilă de a merge la toaletă. Din cauza frigului aşa se întâmplă. Jumătate dintre cei din celulă nu dorm. Ţopăie zgribuliţi, joacă pe loc. Cei mai optimişti îl roagă în şoaptă, prin vizor, pe planton să-şi facă milă de ei şi să-i ducă la closet. Însă plantoanele sunt neînduplecate. Căci ştiu ce-i aşteaptă dacă manifestă un liberalism de prisos. În carcere nu sunt găleţi pentru dejecţii, fiindcă aici nu este închisoare, ci o instituţie militară. Iar aceasta este vizitată de conducerea superioară. Pentru ca persoanele din conducere să se simtă bine, nu se folosesc găleţile. Se prevede teoretic ca plantonul să-i scoată uneori noaptea pe încarceraţi la closet. Această măsură însă poate anula cu totul acţiunea educativă a unei măsuri precum defecarea. De aceea se stârpesc din rădăcină încercările plantoanelor liberale (iar acestea sunt elevi schimbaţi în fiecare zi) de a da ascultare rugăminţilor venite din celule.

Alta este treaba cu cei aflaţi în anchetă, cu acuzaţii şi condamnaţii. Aceşti deţinuţi sunt scoşi la prima rugăminte. Cu cei aflaţi la izolare e mai greu. Dar şi aceştia sunt scoşi noaptea câteodată. De bună seamă pentru că acolo sunt deţinuţi psihopaţii, care sunt capabili de orice. Însă, iată, unde este un colectiv sănătos treaba stă cu mult mai prost. Aici nu se scoate niciodată noaptea, pentru că militarul din escortă ştie că, temându-se de răspunderea comună, colectivul nu va permite nimănui să-şi facă nevoile în celulă.

Sunt absolut convins că următorul cântec:

Planton,

Pardon,

Du-mă la umblătoare!

a luat naştere nu la închisoare, ci la carceră. Nu are importanţă care – cea kieveană sau leningrădeană, berlineză, la Cita sau la Ulan-Bator. Important este că acest cântec este vechi şi foarte popular în toată Armata Roşie.

Între timp zăvorul greu a scrâşnit, ceea ce putea însemna fie o inexplicabilă milă a militarului de escortă, fie că era furios din cauza rugăminţilor insistente. Toţi cei care umblau năuci, ca motanii, prin celulă au sărit într-o clipită pe priciuri şi s-au pitit, prefăcându-se că dorm. Însă în celulă l-au îmbrâncit pe furierul cel gras, care curăţase aproape toată noaptea toaletele, iar apoi au trântit uşa la loc. Nenorocitul avea o figură chinuită, ochii roşii de nesomn plini de lacrimi, iar obrajii graşi îi tremurau ca piftia. Gemând, s-a urcat pe prici şi, imediat ce a atins cu faţa murdară scândura aspră, a căzut într-un somn de plumb.

În acest timp celula a prins din nou viaţă. Eu şi ceilalţi jucam pe loc de nerăbdare.

— Javră de stat-major! se înfurie un soldat negricios şi înalt. A tăiat frunză la câini în closet, iar acum mână porcii la jir.

— Porc gras, n-a făcut niciodată instrucţie de front, iar aici s-a aranjat cel mai bine.

Toţi cei care se treziseră ar fi vrut să doarmă mai mult ca orice pe lume, căci numai somnul le putea păstra restul de forţe. Însă acum nu dormea decât unul singur dintre noi. De aceea ura faţă de el s-a umflat ca laptele în noi toţi: instantaneu şi până peste margini. Soldatul cel înalt îşi scoase mantaua şi acoperi cu ea capul furierului abia adormit. Toţi ne repezim asupra lui. Eu sar pe prici şi-l lovesc cu piciorul în burtă, dând ca într-o minge de fotbal. Lipsit de posibilitatea de a striga, furierul doar scânceşte. La zgomotul produs de vânzoleală, de uşa celulei noastre se apropie încet paşii plantonului. Privirea lui indiferentă contemplă ceea ce se întâmplă, apoi paşii, la fel de încet, se îndepărtează. Plantonul este tot un elev care, de bună seamă, a făcut şi el carceră nu o dată. Ne înţelege şi este solidar cu noi în această problemă. Nici el nu ar ezita să intre în celulă şi să-i tragă vreo câteva grasului. Dar este interzis!

E aproape cinci dimineaţa. Până la sculare au mai rămas treizeci de minute. Perioada cea mai grea. Oh, nu mai suport! Se pare că toate celulele s-au trezit deja. De bună seamă că în toate celulele sunt caftiţi cei care au rămas în urmă la tactică, la muncă, la apelul de seară sau la încetarea activităţii.

Prima dimineaţă la bulău. Cât te-am aşteptat! Aşa cum aşteaptă poeţii răsăritul soarelui. Numai că noi eram mai nerăbdători decât poeţii.

N-am alergat niciodată mai tare în viaţă ca la bulău, în timpul primei defecări de dimineaţă. Zburau pe lângă mine pereţii, podelele şi scările, feţele plantoanelor şi ale soldaţilor din escortă. Şi nu aveam decât un singur gând: „De-aş reuşi!”. Nimic nu mă putea distrage de la acest gând, chiar şi figura cunoscută a cuiva, chiar şi epoleţii negri ai trupelor de tancuri care îmi veneau din faţă. Şi numai după ce m-am întors în celulă şi mi-am tras cât de cât sufletul, am realizat că am văzut pe coridor un încarcerat ca şi mine. Venea în fugă de la făcutul nevoilor. Era unul dintre pifanii care ne înlocuiseră la PTC după arestarea nostră, iar asta putea însemna un singur lucru: Vladimir Filipovici Cij, general-colonel şi locţiitor al comandantului regiunii, a intrat în şcoală, ne-a arestat pe noi, iar peste o oră a ieşit din şcoală şi i-a arestat pe cei care ne-au înlocuit.

Aspru mai era generalul-colonel. Păcat că, în afară de aceasta, nu se interesa de nimic altceva şi nu se distingea prin nimic.