Published with the support of the Institute for Literary Translation (Russia)

Translation of this publication and the creation of its layout were carried out with the financial support of the Federal Agency for Press and Mass Communication under the federal target program „Culture of Russia (2012-2018)“.

Ludmila Petruşevskaia, Rasskazî o liubvi

Copyright © Ludmilla Petrushevskaya

The selection of these short stories was first published in the English language edition by Penguin Books, 2013

The original stories in Russian were published in literary journals: Neva, Octyabr, Aurora, Znamya, Novyi mir, Literaturnaya gazeta

The publication of the book was negotiated through Kessler Agency and Banke, Goumen & Smirnova Literary Agency (www.bgs-agency.com).

All rights reserved

© 2014 by Editura POLIROM, pentru traducerea în limba română

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-4746-0

ISBN PDF: 978-973-46-4747-7

ISBN print: 978-973-46-3952-6

Coperta: Radu Răileanu

Foto copertă: © iStockphoto.com/powerofforever; © Vladimir Iakush/Dreamstime.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

LUDMILA PETRUŞEVSKAIA s-a născut la Moscova, în 1938. Absolventă a Facultăţii de Jurnalism din cadrul Universităţii de Stat din Moscova, Petruşevskaia a început să scrie la sfîrşitul anilor ’60. Primele piese şi povestiri, publicate între 1971 şi 1974, au fost urmate de o perioadă de tăcere impusă, proza şi dramaturgia autoarei fiind interzise. Cele opt spectacole montate pe scenele Moscovei la începutul anilor ’80, precum şi apariţia volumului de proză Dragoste nemuritoare (1988) i-au adus autoarei recunoaştere unanimă atît în rîndul cititorilor, cît şi al criticilor. A scris peste cincizeci de cărţi: romane, culegeri de proză, poezie, piese de teatru şi eseuri. În momentul de faţă, Petruşevskaia este, fără îndoială, o figură-cheie a literaturii ruse contemporane. Operele ei sînt traduse în peste douăzeci de limbi, iar volumele de proză au fost incluse în topul bestsellerurilor din SUA. Este laureată a Premiului de Stat, a Premiului Triumf, a Premiului Internaţional Aleksandr Puşkin, a Premiului Stanislavski. În prezent trăieşte în Moscova.

Zeiţa Parca

Sunt oameni care nu sunt doriţi. Nimeni nu-i vrea. Uite, e o problemă: cum să supravieţuiască unii ca ei?

La drept vorbind, nu se întâmplă aşa, să nu-i vrea nimeni şi nicăieri, pur şi simplu trebuie găsit punctul în care se află un om care nu numai să vrea să aibă de-a face cu tine, dar, în general, să nu aibă deocamdată nici o suspiciune. Să zicem, un om nou. Şi să se dovedească cumva că lângă el poţi să te aciuezi, poţi să construiești ceva, poţi exista cumva.

Şi dacă e găsit un om aşa de înţelegător, atunci toată treaba e făcută, de dragul lui, şi omul nesuferit va trăi şi o să şi scurme-n pământ, ca să nu-l alunge nimeni.

Uite, s-a aciuat un asemenea om nesuferit, îl chema A.A., apare în povestirea noastră într-un costum ieftin de camuflaj şi este la o vârstă nu foarte tânără, a venit de undeva, l-a adus de undeva soarta, un profesor dintr-o provincie apropiată (un profesor nesuferit).

Unde a venit?

Asta este de fapt povestea, despre cum s-au cunoscut.

A venit să se odihnească în afara oraşului (locuia în apropiere) şi s-a nimerit în satul unde într-o zi a venit şi o tanti moscovită mai răsfăţată.

Adică el, A.A., tocmai închiriase mica verandă a unei căsuţe aparţinând unei rude a acestei tanti, cum să spun, casă de vacanţă, aici ai şi iaz, aici ai şi pădure într-o parte, seara e linişte şi bine, ţânţari, dar el nu aprinde lumina, e un om ce trăieşte liniştit, pleacă dis-de-dimineaţă cu rucsacul şi lipseşte toată ziua, e îmbrăcat în haine de camuflaj, în picioare are nişte bascheţi vechi. În rucsac, Dumnezeu ştie ce are. Pleacă toată ziua, hoinăreşte pe undeva, mănâncă ceva (la el, în mica verandă, nici plită electrică nu are; de fapt, profesorul nici nu aprinde lumina, a deşurubat becul şi l-a dat gazdei. Se rade cu lama).

Face economie?

Nu cere nimic şi refuză politicos, chiar dacă gazda aduce, pe o farfuriuţă ciobită, o bucăţică de care nu mai are nevoie din plăcinta de ieri (azi o să facă oricum alta): nu, mulţumesc.

— Dar ce mâncaţi dumneavoastră?! exclamă gazda prefăcându-se supărată; iniţial avusese de gând să-i dea şi mâncare profesorului şi să-i ceară bani pentru asta sau, dacă n-avea să izbutească, atunci pentru plita electrică. Dar el chiar a prevenit-o în mod special că nu va folosi plita electrică zile întregi.

Şi zilele lui sunt lungi, n-aţi văzut? În mod special a spus asta, de zgârcenie.

Of, tare nu-l avea la suflet gazda!

La întrebări răspunde nu imediat, şi o face în aşa fel că nu mai ai nici un chef să-i mai pui întrebări: „Dar, de fapt, ce importanţă are?“, la întrebare răspunde cu întrebare.

E chiar nepoliticos.

Dar cum fiecare sac îşi găseşte peticul, a venit tanti asta de la Moscova, nespus de veselă, întreprinzătoare foc, îndepărtată soţie de-a doua a fratelui soţului divorţat al gazdei, aşa se pare.

Dar tanti asta de mult s-a obişnuit să vină aici două săptămâni vara, jumătate din concediu, îi plăcea, vedeţi dumneavoastră, peisajul ăsta rusesc la altitudine medie, făcea dulceaţă, punea la murat, conserva ce-i cădea sub mână, chiar şi agrişele! Pleca cu o camionetă frumoasă, plină de borcane, sacoşe, săculeţe.

Şi nu mai putea, nu mai putea de muncă, în livadă, lângă magazie, la un pic de umbră şi sub un şopron, iar acolo, în magazie, ea trăia gratis, încă de acum trei ani a mai bătut ici, colo nişte scânduri, a mai pus pe undeva o despărţitură şi odată chiar a venit bucuroasă cu o fostă uşiţă de la grajd, pe care era scris cu var „capră“.

Vecina, care nu era neam cu ei şi care angajase nişte bărbaţi să dărâme vechea gospodărie, se vede că-i dăduse uşiţa dinadins, din răutate, ca moscovita să nu închirieze vreun colţişor în casa celor cu care se duşmănea, să nu le-aducă venituri!

Şi uşiţa avea, aşa cum se cuvine, două balamale, ivăr, avea chiar şi lacăt, şi el vechi.

Şi şi-a făcut moscovita în magazie un fel de cămăruţă, ca să locuiască gratis.

E adevărat, avea lumină, funcţiona şi un mic televizor, avea şi un frigider mic. Şi ea plătea pentru energia electrică după contoarul său pe care îl păstra cu grijă, cu toate celelalte boarfe, în magazia gazdei.

Aşa că gazda-rudă îndepărtată nu avea nici un folos, numai griji.

E adevărat, nepoţii gazdei, Maşenka şi Iura, se duceau totuşi la tanti Alevtina la Moscova, în vacanţa de iarnă, cum să nu, au văzut Kremlinul.

Iar în cămăruţa sa din magazie tanti Alia făcuse o frumuseţe, pusese tapet, pe acoperiş cârpise totul, pusese o perdeluţă peste gaura aia cu sticlă ce ţinea loc de fereastră. Îi făcuseră şi un fel de prici, a pus pe el un sac cu fân, ura! Viaţă de ţară.

Proprietăreasa moşiei, e adevărat, are o mulţime de pretenţii, se tot plânge de sănătate şi sărăcie, ce-i mai turuie gura. Dar asta fără nici un rost, Alevtina nu doreşte să întreţină o asemenea discuţie tristă.

Seara pune samovarul, face focul la el cu conuri de brad, şi gazda, râzând, suflând în apă (are în gură o caramea de la Moscova) bârfeşte către Alevtina:

— Am un chiriaş neînsurat. Tare zgârcit mai e!

— O.

— Da. Un profesor burlac, neînsurat. Treizeci şi cinci de ani.

— U! (râsete)

— Nu vrea să cheltuie nici o copeică, dimineaţa pune sacul la spinare şi pleacă, iar seara apare, se spală din căldare şi la culcare.

— Ei!

— Ce mănâncă? Firimituri de pâine nu sunt pe verandă.

— Se duce la cantină?

— Nu. Ei, nu ştiu. La cantină nu te saturi, autobuzul mereu e plin ochi… şi la noi mai mult nu opreşte, trece.

— Da, se mai întâmplă.

— Şi atunci unde s-o duce el?

Moscovita hohoteşte întrebător.

Da, a venit abia astăzi, abia a despachetat, a aranjat tot, a făcut patul.

Mâine o să rezolvăm toate problemele.

— O să iei coacăze?

— Dar sunt dulci?

— Acuma sunt tare dulci, cântă neliniştită gazda, au fost ploi puţine. Le-am stropit.

— Dar sunt mari?

— Când le vinzi, le lauzi, se enervează gazda, iar când le cumperi, le huleşti.

— Păi când le-am hulit eu? râde tanti Alevtina.

Gazda suspectează că are mari bogăţii acolo, la Moscova (aşa spun copiii) şi îndată începe să se laude, dar imediat laudele acestea se transformă în mod irezistibil în lamentaţii amare – cum a cedat fetelor două apartamente cu trei camere, când casa ei din oraş a fost demolată, iar ea stă iarna într-o garsonieră, şi că soţul celei mari e căpitan de miliţie, iar al celei de-a doua e, de fapt, pompier la uzină, doarme o noapte la serviciu, două doarme acasă.

— Şi ca să facă acoperişul, nici vorbă, se uită la seriale, nu poţi să-l smulgi din faţa televizorului. O să angajez pe cineva. Iar vara trimite copiii la mine! De trei ori pe zi, bunică, ne e foame! Totul eu, totul eu (ş.a.m.d.).

Discuţiile obişnuite ale gazdelor, eroinelor muncii şi ale comediilor nescrise. Laudă de sine sub forma unei mânii îndreptăţite.

Între timp chiriaşul, o umbră într-un echipament prăfuit de camuflaj cu cocoaşa în spate, deschise fără zgomot portiţa (Tişka începu să schelălăie), o luă pe alee spre casă şi ţuşti pe veranda sa mică şi începu să se agite. A ieşit cu căldările, ceva a zăngănit departe, le-a coborât la apă. S-a întors, s-a spălat la lavoar până la brâu.

Uite ce tablou paşnic.

Cele două Penelope suflă în ceai şi se uită la bărbatul întors din peregrinări, care-şi toarnă singur apă pe spate.

— Alekseici, exclamă cu măreţie gazda, dar nu fără oarecare frică, ia uite câte mere au căzut pe jos, mă dor oasele să le tot adun, ia-ţi şi tu câte vrei.

— Poftim? răspunde chiriaşul fornăind ca un cal în ovăz.

Gazda dă din mână şi îi spune aproape deschis lui tanti Alevtina:

— Tare nesuferit mai este, Valentina (se pare că ea nu poate să rostească cuvântul „nesociabil“. Nici „Alevtina“ nu-i iese).

Noul Ulise se duce în camera sa.

Dar tanti Alevtina hohoteşte din când în când, mulţumită. Şi total nelalocul ei. Are un râset gros, ca de bas. Care pluteşte în direcţia micii terase.

Dar acolo e linişte, întuneric. Nimic nu mişcă.

— Tare frumos mai e Niprul când e vreme frumoasă, spuse hodoronc, tronc tanti Alevtina şi-şi revarsă iar râsul cavernos.

De parcă face aluzie la meseria profesorului.

Gazda, între timp, o ţine pe-a ei:

— Are treizeci şi cinci de ani şi nu are pe nimeni.

— Adică?

— Că omul se trece. Se pierde lucru bun. Dacă stai burlac.

— Care… lucru bun? hohoteşte tanti cea moscovită care medita demult şi intens la această temă.

Tanti Alevtina ştie foarte, foarte multe exemple de fete şi femei care tânjesc în Moscova suprapopulată, dar nu pentru ele, nu pentru fete este ea suprapopulată. Pentru ele, Moscova e un pustiu cu lupi. Dimineaţa la serviciu, seara vin de la serviciu pline de teamă, în zilele libere trebuie să se ducă undeva în vizită sau cu o prietenă, prin magazine, plictiseală.

Iar aici uite-l pe el, sănătos. Cu tot organismul său, nu e strâmb, şchiop, nu e bâlbâit, nu e psihopat, probabil.

Ce abil a răspuns el „poftim“, ca să nu răspundă nimic. Şi a curmat discuţia inutilă.

Iar mere căzute sunt cu nemiluita în satele părăsite din împrejurimi, uite câte grădini sălbăticite mai sunt în jur, stau degeaba, pline cu mure, coacăze mici, prune, pere sălbatice!

— Oare nu se duce la Komarovo? întreabă Alevtina gânditoare.

— Dracu să-l mai ştie, cască gazda.

— Ei, du-te, o să spăl eu ceştile.

— Păi mă duc, Valia. Copiii vin târziu. Am alergie la soare, mă scol la patru, sunt o cucuvea, spune cu importanţă martira şi se târăşte la ea, la căldare.

Prin fereastra întredeschisă se aude sunetul îndepărtat al jetului, ca la găleată.

Au băut ceai, cum se spune. Aşa că gazda îşi ridică fusta sub copaci, considerând asta folositor pentru grădină, dar când aici, seara, e curtea plină de chiriaşi?!

Stele dese răzbesc pe cer, se ivesc ca semnale ale destinului, fac un desen al viitorului.

Tanti Alevtina oftează privind spre apusul ce se stinge.

Nina, uite cine i se potriveşte, şi ea e cam sălbatică, farmacistă, mama ei a murit recent, Nina. Are treizeci şi şapte de ani. Garsonieră la Degunino, foarte departe, la marginea Moscovei. Oare cum s-ar fi împăcat acolo? Mama îi trimisese la plimbare pe rarii pretendenţi. Dar unde să-i fi băgat? E liniştită Nina, ochi apoşi, mari, holbaţi, tace (la serviciu prepară mixturi şi unguente şi, probabil tot aşa, tace).

Mama ei era şi ea tot o rudă îndepărtată a Alevtinei, din partea fostului soţ. Aveau rude câtă frunză şi iarbă. Forsyte Saga, mă jur. Toţi au năvălit la Moscova, s-au căsătorit, şi-au măritat fetele. Mirese, mirese. Nunţi, supărări.

Minunat, îşi spune tanti Alevtina, cum ar gândi vechea zeiţă Parca, împletind firele destinelor omeneşti, şi aşa, şi aşa, încrucişându-le şi legându-le prin viitorii copii.

Acel fir subţire al sorţii de care era legată vaca asta cu ochi holbaţi, Nina, începu deodată să tremure, să zbârnâie şi se întinse ca raza aurie a unui proiector mic, de mică putere, scotocind întunericul profund.

Ce să spun, un alt fir al destinului încă mai atârna ca o funie leneşă între barcă şi debarcader.

Dar raza începu să strălucească, scotocind şi străpungând întunericul, apa începu să tremure, barca începu să se întoarcă greoi, pleoscăi în toate părţile, se îndepărtă de promontoriu – şi uite, funia se întinse şi ea şi începu să cânte. Şi imediat fasciculul proiectorului s-a aşternut pe ea, a aprins cu un aur imposibil nearătoasa funie udă. Se aprinse, se înfoie, îşi arătă fiecare firişor, ca într-o fotografie artistică dintr-o revistă lucioasă.

Tanti Alevtina se ascunse şi aşteptă.

Viitorul copil se ascundea şi el acolo, în depărtarea întrezărită.

Era linişte în curte şi în lume, tufele pline de fructe stăteau grămadă, merii bătrâni erau ca un zid. Mirosea dulce a flox şi tutun.

Şi atunci umbra lui A.A. apăru pentru o clipă prin negură în direcţia umblătoarei. Nici un scârţâit, nici o trosnitură nu se auziră. Nu foşniră nici pantalonii traşi din mers. Oare cum putea să meargă aşa de uşor?

Asta îi plăcu bătrânei Alevtina.

Ea continuă să aştepte şi reacţionă la revenirea umbrei tulburi din infernul closetului rural prin următorul strigăt:

— Bună seara!

(Ca „mâinile sus!“, de altfel.)

— Bună seara, răspunse umbra pierzându-se şi amuţi pentru o clipă.

— De ce te porţi aşa? întrebă sec Alevtina.

— Poftim?

— Ei, ştiam eu. Păi, gândeşte-te şi dumneata! Cam cum o să fie acum? întrebă tanti Alevtina. Şi nu mai spune poftim, că nu te-am poftit. Mai lasă-mă cu „poftimul“ dumitale.

Şi A.A. înţepeni aşa, la jumătatea pasului, aşa cum înţepeneşte un cocoş după ce-şi întinde, trăgându-se brusc înapoi, capul şi ridicând un picior, dar fără să-l mai coboare încă.

— Cât eşti dator? continuă Alevtina sever, chiar ostil.

După siluetă se văzu că înţepenise cocoşul, probabil A.A. şi-a spus că tanti l-a confundat, l-a luat drept altcineva.

— Cine? cârâi acest mascul în floarea vârstei şi înţepeni, pentru că, de fapt, trebuia să dea fuga înapoi pe veranda lui mică, să pună cuiul la uşă şi să se arunce într-o clipă pe pat, într-o clipă! Şi să-şi tragă plapuma peste cap!

Iar el se oprise ca un prost şi întrebase acest „cine“ al lui.

O fi având ceva pe conştiinţă, făcuse el ceva pe unde locuia şi acum se temea de urmărire?

Bărbatul se speriase, se speriase.

Alevtina spuse încet:

— N-o să urlu să audă tot satul.

Cocoşul se gândi puţin, întinse piciorul în pantalon tărcat şi îl puse cu zgomot în faţa sa. Adică făcu primul pas în întâmpinarea destinului. Apoi ridică al doilea picior vânos şi îl duse deasupra pământului, intenţionând să facă pasul următor. Inima cocoşului bătea tare.

Dar el păşea, păşea hotărât înainte, zornăind din armură, scuturându-şi cerceii şi legănându-şi barba roşie ca o cârpă. Ochii lui, în chenare uscate, portocalii, se iţeau ca nişte nasturi strălucitori. Creasta se umplea de un suc de culoarea merişoarelor şi atârna greu. Un tablou complet!

„În supă, în supă mă cheamă!“, se zbuciuma în capul cocoşului conştiinţa neformată, totuşi ghearele pline de bătături, hârşite în fugă, îşi învârteau articulaţiile ca nişte biele de locomotivă, făceau ture şi A.A. se apropia de măsuţa din scânduri cu samovarul în spatele căruia şedea bătrâna Alevtina, masivă, cu o pieptănătură tip „semibox“, făcută de dragul muncilor de vară.

În amurg îi cam dispăreau trăsăturile feminine, cei doi saci din faţă, sânii şi burta, se contopeau într-un tot monumental cu umerii abrupţi şi Alevtina arăta ca un împărat roman cu un moţ pe frunte. Gura severă, subţire şi nasul impozant se conturau din ce în ce mai clar în penumbră.

Tanti Alevtina se comporta ca un şef.

— Ei, ce poţi spune ca să te justifici?

Cocoşul cârâi chiar şi pe neaşteptate începu să dea în clocot că nu e dator cu nimic, de fapt nu consumă curent electric, căldările sunt ale mele şi uite, apa e de la fântână, cum să rezolve problema? Deşi gazda spune, nu se ştie de ce, că fusese săpată mână de la mână şi că ea personal băgase 350 de ruble de atunci! Dar, cum să spun, numai pentru sine, nu şi pentru chiriaşii săi, lucru pentru care o şi ameninţă, o şi întreabă cumva, cu ce drept, într-o vară secetoasă, seara scoate toată apa din fântână? Şi doar eu nu o iau pentru udat, ci numai 20 de litri pe zi, în timp ce alţii iau câte 200!

— Asta o rezolvăm noi, răspunse tanti Alevtina. E o chestiune care se poate rezolva. Nu se bagă nimeni. Cum îţi zice?

— Adică? spuse tema pentru acasă A.A. El avea câteva. Era antrenat pe elevi să nu răspundă imediat. De fapt, să nu răspundă la întrebări.

— Ei, Andrei?

— Să zicem.

— Andrei Alekseevici, bei ceai fără plic şi zahăr? Oricum arunc apa fiartă.

— Nu, mulţumesc, răspunse cocoşul arţăgos. Sunt Aleksandrovici.

Şi aşa începu să fiarbă caşa asta aiuritoare, de neînchipuit, în care nimerise A.A. şi se înţepeni acolo – un cocoş grijuliu, precaut, călit, luptător şi răutăcios, care nimerea mereu, nestăvilit şi neabătut, în supă.

Iar treaba se întâmpla în vremea cea mai potrivită, chiar în toiul verii, era sfârşitul lui iulie – începutul lui august. Când roadele trebuie deja să se coacă şi să cadă.

În august tanti Alevtina a plecat, închiriind un microbuz, la Moscova, s-a instalat printre borcane, saci şi sacoşe. Toate astea i le-a încărcat A.A., iar şoferul local s-a uitat posac la roata din faţă şi n-a ajutat, fiindcă nu se înţeleseseră pentru încărcarea produselor (bărbaţii din satul ăsta şi din toate aşezările din jur beau ca nişte profesionişti şi nu se angajau să muncească la nici un vilegiaturist, nu făceau nimic, temându-se să nu scadă preţul în comparaţie cu preţurile din Moscova despre care se auzeau zvonuri înnebunitoare, tulburătoare. Bărbaţii şedeau pe zvonurile astea ca nişte cavaleri avari pe sacii cu aur, ştiindu-şi posibilităţile şi nemişcând, în solemnitatea lor, un deget).

Gazda observa pe fereastră evacuarea şi nu mişca nici ea nici un deget. Las’ să se descurce singuri.

Apoi ea începu să se tulbure deodată – profesorul a luat de pe terasă două rucsacuri, două genţi serioase din pânză de cort, le trase în maşină, a spus: „Mulţumesc, la revedere“ (gazda, ca răspuns, numai a clipit) şi nici n-a închis uşa la terasă aşa cum trebuie, s-a urcat tot acolo, în microbuz, unde erau sacii.

La drept vorbind, gazda tocmai la un asemenea ginere visa pentru fata ei, decât pompierul ăla.

Alevtina însă, stând pe scaunul din faţă, cu faţa spre A.A., în spaţiul strâmt al microbuzului şi privind cum el şade acolo liniştit, privind grijuliu, la rândul său, spre sacii săi, Alevtina se tot gândea: că un asemenea soţ ar fi fost bun pentru fata ei, dacă ar fi avut-o, avea însă un fiu beţiv şi o scorpie de noră, dar uite, nepoţelul era într-adevăr fiul iubit al Alevtinei, şi în prezent trecea prin greaua criză a vârstei (14 ani), nu accepta nimic, vorbea răguşit, fuma, ochii îi fugeau, sălbatici, în toate părţile, în mod clar era făcut de ruşine de coşuri şi cu bunica nu vorbea nici la telefon, pufnea numai. Nici măcar „bună“ nu auzeai de la el. Numai „Alo“. Pentru el Alevtina făcuse proviziile de dulceaţă şi toate celelalte. Nepotului îi plăcea să mănânce de la bunica. Pentru asta trebuia să dea de mâncare şi norei, pentru că fiul ei, dimpotrivă, nu mânca nimic, ciupea numai o coajă de la plăcintă, dar căuta să bea tot lichiorul. Nora însă mânca şi o tot lăuda, nu-i mai tăcea gura, nora noastră înghite tot, s-o omori, nu alta. Fumează, bea ca un lăcătuş, şi mai şi fură. Cică oricum ne rămâne totul nouă, de ce să mai aşteptăm moartea dumitale! A luat o linguriţă de argint, n-avea cine. În mod clar scormonise prin acte. Făcuse aluzie, „trebuie să vorbim cu dumneata despre viitor“. O vă vorbim după aceea.

Şi aşa A.A., în compania borcanelor, sacilor şi sacoşelor pătrunse în capitala liniştită de august, de concediu, în amurgul unei zile aurii, într-o duminică pustie.

Maşina mergea pe străzile largi, frumoase din suburbia Poduşkino, apoi coti într-o curte, frumoasă şi ea ca un parc, şi toate comorile lor, Alevtinei, prin intermediul liftului, au fost transportate în apartamentul ei frumos de două camere, unde avea un şifonier pe tot peretele, o canapea sub un covor, o lustră de cristal şi tot ce-ţi dorea inima.

Mai târziu, noaptea, el se afla deja în trenul de întoarcere şi visa.

Visa la propriul său apartament spaţios într-un cartier asemănător cu cel al Alevtinei, la o soţie frumoasă ce semăna cu o actriţă de film, la un fiu, un copil liniştit, deştept, căruia să poţi să-i bagi în minte toată suma ideilor părintelui. La faptul că nu va trebui să se mai ducă la serviciu la şcoala asta, unde copiii, în masă, sparg seminţe chiar la lecţie şi au obiceiul să stea cu căştile pe urechi.

(Aşa s-a şi întâmplat, dar peste mulţi ani.)

Cu Nina a făcut cunoştinţă fiind invitat la ziua de naştere a Alevtinei.

Se vede că pe atunci Alevtina se certase definitiv cu nora, pentru că la petrecere nu era nimeni din familie.

A.A. cumpără bilet dus-întors pe banii pe care i-i trimisese Alevtina şi a făcut rost de trei zile libere – a făcut şi el schimb cu cine a putut. A spus că i s-a îmbolnăvit o mătuşă.

Nina nu l-a uimit cu nimic pe A.A.

O fată deloc arătoasă, deloc tânără, ochi apoşi, mari, grasă, tace şi se ruşinează. Îşi mijeşte ochii, dar uneori şi-i holbează.

E adevărat, şi despre A.A. mama lui spunea la fel: „Ce-ai holbat aşa ochii?“.

De aceea de mai multă vreme îşi exersase obiceiul de a miji ochii şi acum o înţelegea pe Nina cum nu se poate mai bine. Vedea prin ea. Chiar zâmbea.

Pe scurt, Nina nu i-a plăcut deloc, totuşi, după felul în care Alevtina i se adresa Ninei, cu un oarecare respect, îşi putea face o impresie despre Nina ca om şi specialist. (La începutul petrecerii Alevtina scosese nişte reţete vechi şi i le dăduse Ninei, Nina le luase fără chef şi indiferent, ca un mare specialist.)

Asta l-a frapat pe A.A.

Data următoare s-au întâlnit la spital, unde Alevtina a murit peste o lună. În tot acest timp Nina avusese grijă de ea, îi adusese sucuri şi supă, tot felul de chiftele pasate. Asta A.A. a aflat mai târziu, când s-a căsătorit cu Nina.

A.A. a venit pe banii lui într-o duminică, asta a fost pentru el, un om sărac, o mare faptă de eroism. A văzut-o pe draga lui Alevtina, ea a vorbit solemn cu el, deşi cu mare greutate, şi i-a dat bani, destul de mulţi, cu cuvintele „cumpără-ţi ce cărţi vrei“. Şi, curajoasă, nu a mai adăugat ceva de genul „să-ţi aduci aminte de mine“. A.A. nu a plâns, dar în clipa aceasta, probabil, stătea cu ochii holbaţi, pentru că Nina se uita la el cu o bunătate inexprimabilă şi cu compătimire. A.A. şi-a mijit îndată ochii.

Nina i-a trimis o ultimă telegramă şi el a venit direct la morgă, chiar de la tren, trenul mai şi întârziase, blestematul, şi A.A. a gonit prin metrou ca o furtună. Ştia drumul, doar mai fusese o dată la spital. Slavă Domnului, avea o memorie topografică minunată. Dar nu a ieşit pe unde trebuia. Nu a recunoscut nimic. Pe stradă i-a întrebat grăbit pe moscoviţi, i-au arătat drumul.

O femeie cu un câine, într-un loc viran (totuşi se rătăcise), miloasă, i-a arătat în detaliu drumul spre morgă. Se vede că ştia asta nu din auzite, trecuse şi ea suferind pe la adresa asta.

Erau nişte locuri groaznice, pustii.

A găsit spitalul, a găsit morga, acolo stăteau grupuri-grupuri oameni necunoscuţi, a întrebat unde va fi înmormântată cutare, i s-a răspuns cu o curiozitate ciudată. A găsit-o pe Nina, a venit lângă ea, a dat din cap. A dat şi ea din cap. Toţi se uitau fără înconjur la el, se holbau.

În tot acest timp a stat lângă ea. Apoi a fost rugat să ajute la ducerea sicriului. S-au dus la crematoriu cu un autobuz, din nou a fost printre cei patru bărbaţi care au dus sicriul. Devenise parcă de-al lor.

A suportat acolo totul alături de Nina. Nina nu plângea, doar tremura.

Alevtina Nikolaevna avea o faţă foarte tânără şi liniştită, slăbise tare. I s-a pus capacul, au bătut cuiele.

De la crematoriu au plecat iar cu acelaşi autobuz în oraş. Undeva i-a dat jos pe toţi. Pe trotuar se formă un mic grup de rude boţite. Unul, cam beat, a spus: „Poftim la pomenire pe toate rudele şi apropiaţii“ (dar la A.A. nu s-a uitat în mod special. De fapt, îl evitau. Ca toţi, întotdeauna.).

— Dar cine e ăsta, spuse deodată o femeie, beată şi ea.

— Păi trebuie să se dea de băut, uite, se apropie, răspunse o bunicuţă.

Fiul cel gras al Alevtinei, Victor, îşi părăsi soţia slabă, Marina, şi se duse spre Nina.

— Ei, ce mai faci? Adică în sensul vieţii… Nu te-ai căsătorit? (Se lăsă o mică pauză.) Tot singură şi singură? (Hohoti) Să mergem la noi, o să-ţi dăm de mâncare. O să bei cu noi. Să vii la toate sărbătorile. Că altfel o să stai singură ca un câine. Cu surorile nu ţii legătura?

Nina a răspuns:

— Mulţumesc pentru vorbele bune.

— Dar ăsta cine e? (Dădu din cap aşa de neglijent spre A.A., de parcă ar fi fost departe şi nu ar fi auzit).

— Este prietenul nostru, spuse Nina, după ce tăcu puţin.

— Totul e clar, răspunse Victor, nepotrivit de vesel pentru o asemenea situaţie, şi deodată mai spuse, parcă într-o doară: Să treci apartamentul pe numele meu. Că tu eşti singură, deja ai o vârstă… Ştii, sunt tot felul de oameni de prin alte oraşe. O să te omoare.

— Da? se minună Nina. Doar am surori.

— Păi soţul o să fie moştenitor! O să te omoare şi o să te moştenească!

În momentul acesta Victor se uită spre Marina sa cea slabă care îl privea cherchelită şi expresiv, ca pe un idiot.

Deodată A.A. prinse glas (cu o intonaţie de profesor):

— Nina, întârziem.

Nina, nu se ştie de ce, se uită în jur, lăsă capul în jos, întoarse hulubele, la figurat, şi plecă de acolo.

Victor rămase în loc cu cuvintele: „Dar pomenirea?“.

A.A. nu mai avu ce face, dădu fuga după Nina. Trebuia s-o întrebe cum ajunge la metrou. Că ea în mod clar merge cu metroul.

El avea bilet la trenul de noapte.

Cu toate acestea trebuie să spun că A.A. era un bărbat extrem de fricos şi de ruşinos.

De aceea la orele lui era o neobrăzare totală, premilitarii se împroşcau cu hârtii mestecate în gură, era o larmă ca la gară.

Aşadar, A.A. s-a dus după Nina, o să-l scoată ea undeva. Se temea să întrebe ceva.

Silueta plină a viitoarei soţii se mişca mecanic, automat. Dacă ţinea capul plecat, ţi-o puteai imagina foarte bine sub forma unei statui vii a durerii şi obidei, dacă e să faci o sculptură cu articulaţii şi motor.

Până şi o oarecare măreţie se ghicea în fata asta deloc tânără.

Obida îi dă uneori putere omului, aşa cum se întâmplase cu A.A. după discuţiile din biroul directoarei.

Şi aici s-a întâmplat următorul lucru: pe trotuar, în faţa lui A.A., a parcat o camionetă şi i-a barat toată perspectiva. Imediat a început să fie descărcată de nişte oameni.

A.A. s-a repezit s-o ocolească, dar şi alţii din faţa lui au dat buzna, doar sunt moscoviţi, se năpustesc toţi înainte, sunt oameni arţăgoşi, nu l-au lăsat să treacă repede.

Când a ajuns de partea cealaltă a obstacolului, Nina nu mai era.

Nu avea nici adresa, nu-i ştia nici numele de familie. Alevtina gata, coborâse, era jos.

De câte ori povestise ea despre Nina, despre viaţa ei, că Nina e ca o sfântă. N-o contrazicea cu nimic pe mama ei. Celelalte două fiice o părăsiseră pe bătrână, se certaseră cu ea, dar Nina i-a stat până la capăt alături. Şi nu a văzut nici un fel de viaţă. Nici la cinema, nici la cunoştinţe. Abnegaţie.

A.A. zâmbea înţelept în sinea sa ca răspuns la asemenea povestiri. Peţirea maiorului!¹

Şi-şi dădu seama de ce-l chemase la Moscova Alevtina, la ea, la spital. De asta îl chemase.

Întrebă unde e metroul şi porni mecanic într-acolo. Inima îl durea. Îşi simţea trupul cu totul pustiit. De parcă scoseseră ceva dinăuntru. Ceva ce-l umpluse. Mai înainte se împotrivise Ninei, dar acum nu mai avea cui să se împotrivească. Nu-i mai rămânea decât să trăiască fără rost.

Mai sunt zece ore până la tren.

Flămând, îngheţat, cu lacrimi neplânse, în vântul tăios.

Aşa a rămas el singur.

În faţa metroului s-a oprit, s-a uitat în jur.

A luat-o înapoi, a dat fuga în jur.

A ajuns până la chioşcul în care încă mai descărcau marfă din camionetă.

Au trecut câteva minute şi trecea viaţa.

Trebuia să se ducă la metrou.

Şi atunci a văzut-o pe Nina! Venea repede din faţă şi plângea! Se uita la el cu ochii ei mari! Şi ea îl căutase!

Ce s-au mai năpustit unul spre altul!

Era cât pe ce s-o sărute, ca după o lungă despărţire, dar imediat a luat-o cu putere de braţ spunându-i „Ei, unde te duci, ei, cum se poate aşa ceva, linişteşte-te“, şi i-a luat din mâna asta fără simţire geanta, aşa cum fac toţi soţii.

1. Trimitere la tabloul cu acelaşi titlu de A.P. Fedotov (1848) (n.red.).

Mâini neputincioase

Personajele nunţii erau, în primul rând, mirele şi mireasa, amândoi frumoşi şi amândoi cu o preistorie; cu preistorie erau şi ceilalţi: mama miresei, o biografie sfâşietoare, căsătorită a doua oară, trei copii; soţul ei, tatăl vitreg al miresei, avea aceeaşi biografie, dar a patra căsătorie şi cinci copii.

Mai departe, invitaţii: un fost diplomat (soţia era la a doua căsătorie), un cuplu mixt (ea la a treia căsătorie, trei copii, ea e rusoaică, el e localnic, străin, anamneza lui nu e cunoscută, deocamdată toţi ştiu că e pasionat de un anume fel de box, o luptă cu mâinile şi cu picioarele – „Şi în picioare au mănuşi?“, era întrebarea celor prezenţi. „Nu, au ghetuţe“, răspundea soţia în locul mutului, întrebarea era pusă în rusă). Este o nuntă rusească în străinătate, departe.

— Dai cu ghetuţa, oi, ioi, ioi!…

Soţul ei, după înfăţişare, e un localnic tipic: are boticul ca al unui porcuşor, alb la faţă, mic, grăsuţ, iar soţia lui se află mereu în căutarea cuvintelor (unde e bucuria, unde e tinereţea) şi e dezamăgită, adică ea e la vârsta la care omul îşi aduce aminte că are, cum, necum, dreptul la sex zilnic şi suficient.

Fostul diplomat are şi el o înfăţişare stinsă, ochi tulburi, iar soţia e vie, mobilă, cercetătoare, ochii îi strălucesc, e uscată, căruntă, veselă, rasată, deşi de regulă cele rasate tac cu măreţie, dar asta vorbeşte mereu, vorbeşte întruna. Ai impresia că acasă numai a tăcut. Este singurul cuplu de ruşi fără copii din casa lor, au un vecin nou, un bandit rus mereu speriat care s-a ascuns sub un pseudonim străin.

Ei, ce să facem, o să ne împrietenim şi cu el, ca vecinii. Aici toţi au bune relaţii. Rabdă urletele copiilor pe pajişte (fiecare are pajiştea sa) şi uite, şi corul ăsta de acum, tare, beat, de nuntă, al musafirilor.

E adevărat, vecinul invizibil dintr-o parte tot trânteşte obloanele la etajul întâi. Se pune problema – n-ar trebui să-l invităm şi pe el? Totuşi în acest caz va trebui să vorbească în limba locului, la nuntă, în afară de mire, toţi ştiu foarte bine limba asta. Păi altfel, ce rost mai are nunta rusească? De ce s-au mai adunat ei în străinătatea asta îndepărtată? Să vorbească în limba lor.

Pe masă sunt icre roşii şi negre, ieftine şi trimise printr-o ocazie, somon şi carne, la desert – brânzeturi: ospăţul zeilor. Dar deja s-au săturat toţi repede, aici nu se obişnuieşte să se mănânce mult, toţi sunt uscaţi, atletici. Doar nu e America.

Mai departe: la orice nuntă intră în acţiune nişte fire strict de rudenie, de neam, sfori ce se întind de la strămoşi şi care leagă diferite generaţii. Uite şi aici: mirele a venit într-o familie străină şi trebuie să se insereze în şirul de taţi-producători fără de care neamul e de neconceput. „Cum aşa!!“ (exclamă semnificativ soţiile cherchelite, în cor): „Atunci ce rost mai are soţul? La ce mai e el bun?“.

Este cântecul etern al nunţilor, o temă uşor necuviincioasă ce anticipează noaptea nunţii.

La banchet toţi îşi cunosc unii altora istoriile, dau din cap înţelegători unul spre altul, dar nu răscolesc trecutul, nu trebuie. Nu atingeţi trecutul! La toţi s-a rupt legătura timpului (ceea ce înseamnă, se înţelege, un lucru simplu – trădarea foştilor iubiţi). Toţi au preistorii tragice, nu fac excepţie nici minunaţii miri, adică deja avuseseră loc divorţuri, despărţiri, trădări ş.a.m.d.

Apropo (despre miri): divorţul părinţilor este întotdeauna pentru copii o tragedie şi chiar o trădare. Dar trădarea părinţilor se mai poate exprima şi în mod financiar, adică prin ce le aruncă plozilor în clipele grele, prin faptul că nu-i susţin, nu le dau de mâncare, nu-i compătimesc.

Şi peste asta au trecut. Toţi supravieţuiesc (în afara celor care au murit) şi la masa de nuntă stau, am putea spune, chiar oamenii ce au supravieţuit unei asemenea rupturi. Roadele familiilor dezmembrate.

Chiar se impune să ne gândim că de fapt etapele trebuie să se termine, că asta e trăsătura lor permanentă, mereu totul se termină, se pune capacul!

Lanţul timpului se rupe invariabil şi implacabil, totuşi apar noi şi noi etape, oamenii se căsătoresc din nou, se sărută, pun câte o cărămidă, se caţără, îşi hrănesc copiii, apoi divorţează (lucru pe care copiii îl iau drept trădare) se căsătoresc din nou (încă o trădare, şi mai şi) şi-şi dau afară copiii din prima căsătorie, şi din nou legătura etapelor se ramifică într-un fel sau altul, aşa că aceşti copii se cuibăresc şi ei în alt loc: unul se duce la bunica de la Chişinău, rămâne acolo să înveţe să cânte, alta, solemn, cu blesteme, fuge din casa mamei la tatăl ei îndepărtat şi iubit, într-o altă ţară, iar acolo tăticu ăsta e deja la a treia căsătorie şi la al doilea copil, şi mama vitregă conduce totul, la ea nu te poţi cuibări.

Şi construcţia merge mai departe, trag după ei fire de paie, beţişoare, le leagă cu firele lor de păr, le lipesc cu propria lor salivă sau cu ce se nimereşte, cu spermă, trebuie să se ţină cumva, să se întărească, măcar cu sărutări pe coate, pe degeţele, pe gât, ea, noua soţie, îl sărută, noi suntem la nuntă, ea nu-şi ia privirea de la el, îl pierde în fiecare clipă, el îi spune ei Kunka, ea îi zice lui Muliava, şi invitaţii la nuntă, femeile, cum e obiceiul, se uită cu mare atenţie la faţa lui, caută acolo ceva, ceva necesar, apoi concluzionează unanim: „Şi eu m-aş fi măritat cu el“, o, aceste plăceri lexicale plate, banale, nevinovate, scabrozităţi platonice ale celor care sunt numite trecute (dar ele numai la exterior sunt trecute, femeile de la nuntă, iar în interior nu au vârstă, mintea nu le îmbătrâneşte, mai e până la ramolisment şi amnezie, prin urmare, conştiinţa e clară, proaspătă, ageră la mărunţişuri, dar nu putem să spunem că e tânără).

Dar uite, conştiinţa tânără, spre deosebire de cea matură a femeilor, nu pricepe nimic care să se vadă din exemplul miresei: pur şi simplu instinctiv, ca o furnică sau ca un fir de iarbă, conştiinţa aceasta se întinde spre hrană, lumină, căldură, spre apărare, agaţă pentru acuplare ce se nimereşte, un pistil, o stamină, o găurică, aşteaptă satisfacţie, se apleacă sub greutatea micului fruct, dar nu are nici o idee despre viitor, prevedere nici un pic, nu cruţă nimic şi pe nimeni, face convorbiri transoceanice incredibile ca preţ, îi plânge mamei la telefon, dar îi cere repede s-o sune ea înapoi, se plânge că nu are bani, dar chiar ea se jură, acuză, cere, nu pune jos receptorul, aşa că mai apoi mama nu mai e în stare să plătească facturile şi fata începe să plângă când aude foarte curând vocea indiferentă a robotului şi nimeni nu ridică receptorul…

Dar uite acum istoria tinerilor: amândoi au trecut prin prăbuşirea timpului, ea l-a iubit pe altul, ăla pe alta, aceşti alţii au părăsit cuibul, lăsându-i pe ceilalţi singuri. Şi ea a plâns în hohote, a rugat, s-a lamentat, dar el nu a plâns, nu a rugat, nu a spus nimic cu voce tare, dar a rămas şi el cu buza umflată. Au fost părăsiţi.

Şi deodată ei s-au uitat, părăsiţii, unul la altul şi au zburat, au zburat unul spre altul, s-au unit, şi-au găsit o oarecare alinare, doi renegaţi, două rebuturi minunate aruncate de iubiţii lor ca nişte mortăciuni, părăsiţi.

Corul nupţial observă tot, cum se sărută unul pe altul („Ia priviţi! Ia priviţi numai!“), dar tânărul soţ e cumva trist, în mod clar se îndepărtează de oaspeţi, se eschivează (s-o cam fi săturat de ei?) şi tânăra soţie îl caută prin toată casa, îl scoate, ca pe o dovadă, din nou şi din nou pe pajişte, în faţa corului celor adunaţi, îi sărută mâna, cotul, aşa cum am spus deja, acoperă cu mici sărutări materne faţa soţului, care acum îi aparţine de drept. El e de acord, da. El o strigă tandru, Kun’ka, sunt singuri în această tabără de trenţe vechi, cândva aruncate şi ele din cuib; dar, să remarcăm, numai unii ca ei cuceresc spaţiul, pribegii alungaţi; se agaţă de o discuţie în avion, de o invitaţie, de o canapeluţă, de o noapte petrecută undeva, de o himeră şi, ce să vezi, au dat lăstari, au făcut copii.

O întrebare pentru soţii, despre copilaşi, şi atunci corul nupţial se sparge în cântăreţe de sine stătătoare, urmează un şir de solouri: prosperă undeva în Japonia sau în Australia menţionatul, cu lacrimi în ochi, copil al soţiei diplomatului; cântă undeva la operă, ciripeşte la bunica de la Chişinău primul copil al soţiei porcuşorului local cu boxul lui chinezesc, a treia invitată are şi ea un copil mare din prima căsătorie, ăsta, de fapt, locuieşte departe, demult alungat de tatăl vitreg cu ajutorul unui taburet ridicat spre tavan, o poveste tipică.

Neamul, neamul omenesc! E suficientă o acuplare şi o întreagă caşă începe să fiarbă pentru multe generaţii de-acum încolo, rodul născut va rodi la rândul lui vlăstare asemenea şi aşa mai departe.

Cercul femeilor a stabilit că şi mirii de azi sunt primii copii din prima căsătorie a părinţilor lor, părăsind acoperişul matern (mulţi ani după ce taţii lor părăsiseră acelaşi acoperiş).

Încurcătură, neîncurcătură, un fapt e clar: înaintea celor adunaţi se desfăşoară nunta copiilor din primele căsătorii greşite, din ameţeala mamelor care (mamele), după aceea s-au căsătorit în fine foarte bine şi au dat naştere altor copii. Uite, acum totul este clar.

Nuntă a unor copii de pripas, copii ai lacrimilor, copii ai groazei şi ai durerii, copii ai iubirii fără speranţă, copii ai unor soţii părăsite – uite asta e. Da, singurătatea şi obida au stat la creştetul lor, cum se vede.

Dar asta nu e tot, ia uitaţi-o pe mireasă. Oare nu e un mister? De o frumuseţe minunată, silueta ideală, nici un gram de machiaj, ochişori trişti sub dantela genelor ca sub un văl, un nas delicat şi micuţ şi o gură proaspătă foarte moale, roz, care păstra în ea parcă un şir egal de migdale curăţate, adică dinţii strălucitori ce arătau aproape translucizi, ca un porţelan chinezesc scump, ca o sticlă lăptoasă. Puţine comparaţii pentru a o descrie, ce să mai spunem. Şi ea a fost părăsită?

Ochii adulţilor stau nemişcaţi, oamenii încremenesc, nu sunt capabili să creadă în asemenea perfecţiune şi în asemenea destin.

Uite, ea stă – un zâmbet delicat, luminos, face gropiţe în obraji – şi însăşi perfecţiunea asta întreabă: „Man’tia (adică mama), unde e Muliava?“.

Mătuşile strigă la unison că nici o frumuseţe din filme nu se poate compara cu Kun’ka.

Acum cel căruia ea îi spune „Muliava“.

Muliava bântuie prin casă. Muliava nu are chef de nimic, face mari eforturi să se învingă. Ochii nu-i strălucesc, nu. O culoare tulbure, o privire aproape moartă. O înfăţişare veştejită, un nas deloc proaspăt, nişte obraji uşor flasci. Parcă se ruşinează de sine. Iar el, de fapt, e un mare violonist tânăr, cinci premii internaţionale, copil minune şi, la rândul lui, fiu de copil minune.

Acum povestea tatălui: din copilărie, tatăl lui nu a cunoscut greutăţile, cânta un concert celebru al lui Paganini liniştit, a crescut ca un zeu frumos şi viclean al iubirii, a intrat la conservator, iar acolo, gluma obişnuită: dar cine nu trăieşte cu băieţii la conservator (întrebare), numai femeile (răspuns), dar s-a găsit una: nu era nici mama, nici soţia lui, dar l-a salvat din mâinile unui alt virtuoz, l-a luat şi a făcut din copilul minune un bărbat-violonist, o celebritate, deşi nu de talie aşa de mare (cum era acela, marele, care voia să-l ia în pat şi să-l facă elevul lui). Acel mare era, în acelaşi timp, şi mare păcătos şi se ruga pentru iertare lui Dumnezeu, cântând rugăciuni cu arcuşul, de fiecare dată parcă îl blestema pe ispititor, căuta mântuirea, povestea cu mâinile sale mici despre durerea şi adâncimea căderii, despre lipsa de soluţie a problemei. Tu m-ai făcut aşa şi m-ai părăsit, Tu?

Acesta, tânărul zeu al iubirii, păcătuia cu femeile, căutător de noi şi noi senzaţii. Şi în îmbrăţişările lor ţinea uşor vioara – spre deosebire de cel căruia îi căzuse cu tronc şi care îl întreba neobosit pe Creator chiar şi în lucrurile cele mai simple şi nu găsea răspuns, tare greu îl mai întreba, întârzia înălţându-se şi cădea mai jos cu fiecare mişcare a arcuşului. Dar ăstălalt, bobocul, uita toate şi era purtat în sus de o mică arteziană de bucurie uşoară, din care cauză n-a prea avut succes.

Însă uite, a ieşit un profesor extraordinar din tânărul mic zeu, a făcut instrucţie cu copilul său cu ochi senini aproape din faşă (când avea timp între turnee) şi l-a învăţat, a scos din el aproape un geniu nou şi trist. Muliava, fiul copilului minune, cânta cu mari eforturi. Cel mai simplu lucru îi sfâşia plămânii. Mâinile îi erau cuprinse de crampe, uneori se răceau până la înţepenire, până la adevărate spasme, care puteau fi anihilate numai cu injecţii.

Fie pentru că tatăl lui pleca tot timpul, până când nu s-a mai întors deloc, fie pentru că umbra ameninţătoare a geniului, soţului şi amantului ratat al tatălui s-a întins totuşi peste copil dinspre o fată străină, ce era de întâmplat s-a întâmplat.

După ce a primit toate premiile posibile în copilărie şi la adolescenţă, băiatul a încetat să mai cânte chiar în culmea gloriei.

Şi acum mireasa fără loc, chipurile absolventă a universităţii (mai are în faţă încă trei ani, dacă s-ar plăti), şi mirele la fel de lipsit de bani, care apucase pe calea profesoratului (este o cale cu nimic mai prejos decât altele), după ce şi-au unit destinele, cum o să răzbată?

Întrebarea corului către soartă s-a întrerupt – deodată mireasa, luând receptorul când a sunat telefonul, s-a pierdut, a mulţumit repede şi a încheiat conversaţia.

Corului i s-a spus: a sunat fostul ei iubit.

Rezultatul: brusc, mirele a plecat din nou, a dispărut. De ce: dacă musafirii ar fi avut chef deodată ca muzicantul să le cânte. Că doar Kun’ka nu s-a lăudat degeaba că el şi la pian poate să cânte ca un profesionist.

În salon chiar se află un pian, dar Muliava l-a ocolit cu dispreţ pe un perimetru de un metru şi jumătate şi dus a fost.

Replica dinspre mătuşile nuntaşe: acum o să vină, dansaţi! Trăiţi în cercul vostru!

Stăpânul casei, tatăl vitreg al Kun’kăi, declară deodată, anunţă literalmente: „Cortina cade, spectatorilor li se face silă!“.

E traducător şi tocmai a tradus piesa asta pe care n-o să i-o plătească nimeni, nici un spectator n-o s-o suporte. El a tradus ca să nu stea degeaba. Că ei toţi trăiesc din ajutorul de şomaj.

Acum însă spectatorii se uită avizi ce trişti sunt mirele şi mireasa reveniţi la ei, ce singuri sunt în acest cerc de oameni trecuţi, dar un alt cerc părinţii n-au de unde să-l adune.

Tinerii în mod clar se sperie, se holbează, sunt supăraţi de această adunătură de bătrâni ruşi care, nu se ştie de ce, a apărut la nunta lor, dar dacă stai să te gândeşti, cine ar fi venit dacă ar fi invitat ei, tinerii căsătoriţi?

O, asta ar fi fost ceva, casa asta n-ar fi suportat un aşa lucru.

Păi care sunt prietenii adevăraţi ai tinerilor căsătoriţi, care este adevăratul lor cerc? Sunt nişte copilandri, proaspeţi şi apropiaţi ca spirit de mire şi mai ales de mireasă, cei cu care au fost la grădiniţă, în patria îndepărtată. Bilingvi. Virtuozi ai multor limbi străine, crescuţi cu îngrăşăminte, cum au fost venind în străinătatea părinţilor lor. Acum aceşti copii, a doua generaţie, s-au împrăştiat prin toată lumea, dar ei sunt mereu la curent, ştiu tot despre toţi şi sunt plini de bănuieli, de supoziţii ironice, de replici amuzante referitoare la această nuntă, de pronosticuri îngrozitoare la telefon, şi dacă ar fi să presupui prezenţa lor, ar fi una batjocoritoare şi beată, camaraderească şi dezmăţată, demult ar fi vomat prin toate paturile, demult ar fi fost aici poliţia! Ironia ar fi domnit peste aceste nunţi şi multe cuvinte mizerabile ar fi auzit cei doi miri. Dar prin ce se deosebesc aceşti aşa-numiţi prieteni şi prietene?

Păi uite prin ce (ştiu foarte bine mătuşile nuntaşe): distrug fără milă şi fură fericirea altora, prind în nada păcatului rapid, te iau cu ei, fac copii şi-şi părăsesc soţiile (ca pe noi), ştiu tot, cine cu cine trăieşte, greşelile, toate păcatele, slăbiciunile, ponoasele pe care le au sau o să le aibă Kun’ka şi Muliava, dar aceşti tineri musafiri imaginari ar fi spus nunţii pe nume.

Pieire, uite asta e. Nunta Annei Karenina şi a locomotivei, uite asta e. Şi cine ce rol joacă, nu e clar.

De aceea se agită aşa de tare Kun’ka, îl caută aşa de tare pe Muliava al ei, îl sărută uşor, îl caină şi îl lipeşte de trupul ei, căci deja s-a născut în ea sentimentul maternităţii şi deocamdată se roteşte deasupra sufletului pierdut al lui Muliava. Iar Muliava e neconsolat, se strânge, caută salvarea, încearcă să se bucure, faţa lui nobilă păleşte, se stinge, se evaporă în amurg (musafirii dansează pe pajişte), ard lumânările, iar alături, nemaivăzuta frumuseţe, într-o rochiţă simplă roz, fără podoabe, e ca o prinţesă, are flori albe în păr, un văl deasupra umerilor, ca nişte aripi, şi-i sărută lui Muliava mâinile neputincioase, rugându-l să înceapă să trăiască.