© 2013 by Editura Polirom

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53, C.P. 15-728

ISBN ePub: 978-973-46-4264-9

ISBN PDF: 978-973-46-4265-6

ISBN print: 978-973-46-3944-1

Coperta: Radu Răileanu

Pe copertă: Louis‑Jean‑François Lagrenée (1724-1805), Tancredi şi Clorinda (1761)

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

Lectura eco - un supererou al lumii moderne!

Versiune digitală realizată în colaborare cu Libris.ro

ADRIANA BABEŢI este profesor la Universitatea de Vest din Timişoara, unde predă literatură comparată, şi redactor la revista Orizont. Împreună cu Delia Şepeţean-Vasiliu a îngrijit (selecţie de texte, traducere, aparat critic, prefaţă) volumele Pentru o teorie a textului. Antologie „Tel Quel” (1980) şi Roland Barthes – Romanul scriiturii (1987). A coordonat, împreună cu Cornel Ungureanu, antologiile Europa Centrală. Nevroze, dileme, utopii (Polirom, 1997) şi Europa Centrală. Memorie, paradis, apocalipsă (Polirom, 1998). S-a ocupat de asemenea de traducerea şi selecţia antologiei Barbey d’Aurevilly, Dandysmul (Polirom, ed. I, 1995; ed. a II-a revăzută şi adăugită, 2013). A publicat volumele: Bătăliile pierdute. Dimitrie Cantemir, strategii de lectură (1997; Premiul Uniunii Scriitorilor din România pentru critică şi istorie literară), Dilemele Europei Centrale (1998), Arahne şi pînza (2002), Dandysmul. O istorie (Polirom, 2004; Premiul Uniunii Scriitorilor din România pentru critică şi istorie literară, Premiul Asociaţiei de Literatură Comparată şi Generală din România), Ultimul sufleu la Paris. 69 de reţete culinare (Polirom, 2006), Le Banat: Un Eldorado aux confins (coord., Cultures d’Europe Centrale, CIRCE, Université de Paris IV – Sorbonne, 2007), Prozac. 101 pastile pentru bucurie (Polirom, 2009) şi Femeia în roşu (împreună cu Mircea Mihăieş şi Mircea Nedelciu, 1990, 1997, 1998; Polirom, 2003, 2008, 2011; Premiul Uniunii Scriitorilor din România pentru roman).

Pentru mama şi pentru fiica mea, Oana

„Există două căi, fetelor, pe care le pot urma oamenii ca să devină bogaţi şi onorabili: una e cea a literelor; alta, cea a armelor. Eu trag mai mult spre arme decât spre litere.”

Don Quijote

„Bătăliile mai vechi, care sunt, dacă vreţi, ca trecutul, ca biblioteca ori erudiţia, ca etimologia...”

În căutarea timpului pierdut

ÎMBĂRBĂTARE

Pseudo-strategikos

Manevre

Cartea aceasta despre amazoane are o poveste lungă şi încâlcită. Am început-o acum mai bine de treizeci de ani, când am primit, una după alta, la interval de câteva luni, două comenzi. Prima, dată de un domn elegant, de nerefuzat, a stârnit ecoul în bastionul pustiu prin care ne plimbam: să compun un eseu despre fortăreţe pentru revista Secolul 20! Fără să stau o clipă pe gânduri, am spus da şi, chiar de a doua zi, am urzit un plan de bătaie. Întâi, voiam să urmăresc cetăţile fortificate prin paginile marilor epopei sau romane. Să le capturez şi apoi să văd cum au fost ele împresurate, prin ce tactici, cu ce arme. Dar mai ales cum au rezistat, cum şi-au înfruntat vrăjmaşii cu meterezele şi contraforţii lor. Şi, în cele din urmă, cum s-au predat. Ori cum s-au stins încet, ca însăşi cetatea Timişoarei, măcinate de timp, de parcă ar fi fost nişte femei cândva semeţe, în aşteptarea unui atac.

Şi-am început chiar cu începutul, cu asediul Troiei din Iliada. Am dibuit încă din primele cânturi puzderie de ziduri, turnuri, lănci şi săgeţi, scuturi şi săbii, încleştări pe viaţă şi moarte. Dar era prea puţin şi prea simplu să le descriu, pe rând, ca atare. Unghiul de atac trebuia deschis mai mult, iar frontul – lărgit şi adâncit, ca să aflu care era rostul lor acolo, în pagină. Fără să mă pot replia prea repede, am reluat cititul de la capăt, cu înverşunare. Şi m-am împiedicat, încă din Cântul I, de un fragment care, de data aceasta, m-a ţintuit şi m-a lăsat pe gânduri. Mâniosul Ahile e mustrat de însăşi Atena, trimisă de Hera în chip de mesager:

Hai conteneşte cu cearta şi sabia lasă-ţi-o-n teacă,

Numai cu vorbele mustră-l pe el aşa cum îţi vine.

Aşadar, un sfat zeiesc, care nu stinge furia, ci doar o face să treacă din înfruntarea cu armele spre viforul vorbelor. Şi, ceva mai încolo, am văzut clar că numai câţiva eroi îşi atrag marea preţuire a lui Homer. Între ei, Patrocle, Ulise şi Diomede, căci în făptura lor se îmbină vitejia, forţa, harul războinic cu înţelepciunea şi chibzuita mânuire a cuvintelor. Doar ei par a-l mulţumi deplin pe rapsod:

Nu eşti tu numai în arme bărbat neajuns, Diomede,

Ba mai întreci şi la sfaturi pe toţi cei de-o seamă cu tine.

Sunt cuvintele de laudă pe care bătrânul Nestor i le adresează bravului luptător. Asupra lor mi-am abătut atunci întreaga atenţie, deoarece ideea întrevăzută acolo, a legăturii dintre arme şi cuvinte, era de luat în seamă înaintea oricăror poveşti despre cetăţile asediate. Trebuia deschis alt front şi aflat cum anume, după ce plan se înşiruie, ca nişte armate, cuvintele, frazele şi cânturile lui Homer despre împresurări şi retrageri, despre bătăliile dintre oştiri. Iar ca să pot străpunge reduta marelui meşteşug trebuia întâi să limpezesc legătura dintre cele două îndeletniciri (mânuitul armelor şi cel al cuvintelor), dar şi între cele două feluri de luptă, fiecare cu strategiile ei, atât de asemănătoare totuşi. Să atac o întreagă „figură” ori temă, un topos literar, cum îi spun savanţii: arme şi litere.

Împinsă de un avânt nemăsurat, am luat urma acestui nou subiect. Iar o trufaşă, nesăţioasă dorinţă m-a îmboldit să cuceresc totul. De parcă aş fi fost un fel de Alexandru Macedon, eroul de neoprit în atacuri, care, se spune, după fiece bătălie, scotea din sipetul bine ferecat Iliada şi-l însoţea cu închipuirea pe Ahile. Credeam că aşa, iscodind cum se înfruntă armele şi literele, aş fi reuşit să cotropesc tot ce-mi apărea în cale. Fortăreţele mai puteau să-şi aştepte asediul, iar locul unui eseu de câteva pagini trebuia luat de un op: un tratat de strategie, închipuit ca joc. Un Pseudo-strategikos!

Spre asaltul acestei noi redute, orgoliul m-a îmboldit să mobilizez mai toate toposurile războinice ale literaturii, de la, să spunem, bătăliile din epopei, la înfruntările nevăzute, cele lăuntrice, ale sufletului şi trupului, cu întreaga cohortă retorică a gâlcevii; de la strategiile seducţiei puse la cale de îndrăgostiţii ce vor să se cucerească şi prin cuvinte (spuse sau scrise), până la câştigarea unui joc sau chiar a unui sens într-o dispută. Ar fi fost vorba acolo despre asedii şi capitulări, despre împresurări şi ieşiri la liman. Despre captivităţi şi despre aşteptări în interval, despre turnuri, metereze, contraforţi, baliste, bombarde, testude, despre lance şi scut, armură şi cal. Despre răni şi răniri, război şi pace, eroi şi cuvinte. Despre arme şi litere.

Nimic nu părea să-mi poată stăvili elanul şi zelul. Planul de bătaie al unei cărţi, Despre arme şi litere. Pseudo-strategikos, mi se înfiripa deja în minte. Numai că, în primul iureş dat prin Iliada, nu am luat în seamă ce fac femeile la vreme de război. Privirea îmi era ţintă doar la faptele de bravură ale eroilor. Abia acum, la a doua scrutare, l-am auzit brusc pe Hector cum, în al şaselea cânt, îşi struneşte îngrijorata soţie şi o trimite din calea războiului acasă, în odaia ei paşnică, acolo unde îi e de fapt locul:

Du-te-napoi liniştită şi-ţi cată de treburi acasă.

Vezi de vătală şi furcă şi-ndeamnă pe roabe să fie

Harnice-alături de tine şi las’ că de arme purta-vor

Grijă bărbaţii troieni şi eu mai presus decât alţii.

Supusa, cumintea Andromacă (deşi, după nume, ar fi „cea curajoasă”, în stare să înfrunte bărbaţii) îl încuviinţează şi se-ntoarce la treburile casei, la vătale ori furcă. Toarce şi urmăreşte cursul bătăliei, căci de război vor avea grijă bărbaţii. Ea aşteaptă şi ţese. Cuvintele lui Hector, pe care le-am citit ca din Carte, m-au descumpănit, ba chiar m-au întristat. Şi, de parcă nu mi-ar fi fost îndeajuns această povaţă, mi-am mai amintit şi de frazele lui Telemah, ţâşnite ca din arc:

Dar du-te tu-n cămara ta şi vezi-ţi

De stative, de furcă şi sileşte

Pe roabe ca să deie zor la lucru.

De cuvântări vor îngriji bărbaţii.

Vorbele acestea, parcă mai aspre, i le aruncă un fiu mamei sale, în Odiseea. Ascultătoarea Penelopa se întoarce grabnic la lucru, la ţesut şi aşteptat. Acum, bărbaţii nu se mai luptă, nu mai poartă grijă de arme, ci de cuvântări. Iar ea se retrage din nou la vătale şi furcă, la războiul ei casnic. Atât şi nimic mai mult (deşi voi vedea, peste ani, cât de însemnată e pânza Penelopei în ţeserea Odiseei). Oricum, înţeleapta soaţă a lui Ulise e trimisă la locul ei, în casă. Tăcută, în aşteptare. Aşadar, iată cum acestor femei nu le sunt îngăduite nici faptele războinice şi nici măcar cuvântările în cetate. Nici armele, nici vorbele. Atunci, cum să scot la atac literele? Cuprinsă de uimire şi deznădejde, m-am oprit din citit şi din scris şi am dat semnal de retragere. Care era cauza capitulării? Frontul prea larg? Efectivele prea firave pentru o asemenea încercare? Sau istoveala adâncă după truda în biblioteci? De fapt, prin breşa făcută de cuvintele celor doi eroi ai lui Homer se strecurase în mine îndoiala. Nu mai aveam nici un dram de încredere în forţele mele. Aşa că am pus scrisului punct şi m-am predat.

Dar în curând, când mă aşteptam mai puţin, a sunat a doua chemare la arme. Comanda mi-a dat-o hotărât un prieten mai tânăr, în timp ce priveam cum se pierd în ceaţă, în dreapta Mureşului, zidurile unei cetăţi. En garde!, aşa a sunat ea, ca o provocare. Doar că, în locul spadelor, aveau să se încrucişeze frazele: să mă exersez zilnic, sub forma unui jurnal, pentru scrierea Pseudo-strategikos-ului, falsul meu tratat de strategie. Astfel spera acest nou Ahile că mă va sili să ies în câmp deschis, cu suflul, curajul şi forţa redobândite. Mă îndemna, ştiind prea bine ce face, să mă port ca un adevărat scriitor şi oştean. Fără să stau o clipă pe gânduri, am spus da. Iar stârnirea aceasta la luptă a fost, în felul ei, un prim pas spre îmbărbătarea mea.

M-am ţinut de cuvânt şi am executat comanda. Pentru că, la scurtă vreme, am plecat într-o călătorie nesperată în Franţa, am început jurnalul cu povestea a două momente de neuitat. Despre cum, în ultima zi din an (31 decembrie 1981), cu nici o oră înaintea închiderii, am urcat în grabă la mansarda Muzeului Militar din Paris. Voiam să văd, fie şi în grabă, Le Musée des Plans-Reliefs. Muzeul machetelor de fortăreţe. Şi, mai cu seamă, să dau ocol, ca într-o reverie liliputană, uneia din cele mai frumoase: cetatea Bayonne. Oare de ce?

Întâi, pentru că acesta era unul din visele mele de copil. Să ajung cândva să străbat Câmpul lui Marte din Paris şi să urc în mansarda din Hôtel des Invalides. Să văd cu ochii mei cum arată marile cetăţi ale Franţei şi Flandrei, fortificate în sistem Vauban (ca, de altfel, şi Timişoara ori Aradul). Doar că micşorate la o incredibilă scară, cu toate detaliile reconstituite aievea, dar mici-mici, ca într-un joc cu soldaţi de plumb. Dacă priveşti de sus cum stau într-un pod cetăţile din carton, te poţi simţi puternic, ca un comandant de armată. Şi, mai ales, poţi învăţa cum se cucereşte ceva. Orice. Aşa îmi tot povestea, pe când aveam şapte-opt ani, un ofiţer bătrân din vecini şi îmi aţâţa închipuirea. În camera lui, înţesată de tratate şi hărţi militare, de istorisiri cu marile campanii din Primul Război Mondial, copilăria mea a avut, multă vreme, ceva băieţesc.

Cât despre Bayonne... Era cetatea lui Roland Barthes, în amintirea căruia doream să fac o călătorie în chiar prima zi a lui 1982. Ajunsă acolo în zori, am rătăcit ore în şir printre bastioanele pustii ale fortăreţei Bayonne, printre zidurile şi şanţurile de apărare, cu ochii măriţi de uimire, cu inima explodând de emoţie.

În săptămâna ce a urmat, am revenit în fiecare după-amiază la Muzeul fortăreţelor, cu ghidul şi istoria asediilor sub ochi. Ce-am învăţat din toată această poveste, aşa cum dădeam ocol machetelor, a fost o mare lecţie despre cum se face un plan de război, cu schemele operative, cu mişcările de trupe şi strategiile pentru fiecare atac ori contraatac, pentru incursiuni, încercuiri şi asalturi. Dar şi cum se plănuieşte o tactică pentru retragerile demne. Fără să mă pot însă desprinde măcar o clipă de amintirea jocurilor din copilărie. Pentru că atunci, în jurul unei machete a bastioanelor Timişoarei, meşterită din carton pricăjit şi hârtie de bătrânul ofiţer, am auzit prima oară cuvântul asediu. Şi am aflat că undeva, la Paris, există un muzeu cu fortăreţe mici.

Despre toate acestea am compus câteva pagini patetice de jurnal şi le-am trimis chiar atunci drept răspuns unei scrisori. Aşa a început un lung epistolar. N-au apărut până în ziua de azi nici numărul tematic din revista Secolul 20, nici eseul despre fortăreţe şi nici falsul tratat de strategie. Dar ani la rând, deşi citeam şi scriam despre cu totul alte lucruri, cele două comenzi n-au încetat să mă urmărească. M-am străduit să răspund fiecăreia, după puteri, când prin incursiuni de recunoaştere, când prin istovitoare hărţuiri. Aşa s-au adunat, în timp, sute de fişe şi s-au înjghebat nişte studii, din care au apărut fragmente prin reviste ori volume. Aşa s-a închegat un epistolar de peste 1.000 de pagini (publicate în parte), alcătuit din jurnalele celor doi amici combatanţi.

Despre arme şi litere, scriitori şi oşteni

Cu puteri sporite şi încrederea redobândită măcar pe jumătate, la scurtă vreme după întoarcerea acasă mi-am luat inima în dinţi şi am început să compun volumul râvnit, Pseudo-strategikos. Întâi, am trecut în revistă şi am măsurat îndelung cum se înşirau în felurite texte, împreunate, armele şi literele. L-am aşezat în cap de serie pe Platon, cu cea mai vestită dispută despre meseria strategului şi cea a rapsodului – dialogul Ion:

Socrate: Şi-acum, spune-mi, de vreme ce cunoşti arta militară, o ştii oare ca un cunoscător al strategiei sau poate ca un bun rapsod?

Ion: Eu unul nu văd nici o deosebire.

Socrate: Cum? Spui că nu e nici o deosebire? Meşteşugul rapsodului şi cel al strategului sunt, după tine, unul şi acelaşi sau sunt două?

Ion: Eu cred că unul singur.

Am văzut clar că, până să ajungă aici, în capcană, împresurat din toate părţile de măiestritele fraze ale lui Socrate, Ion încearcă să lupte, să ţină piept retoricescului asalt, învăluirilor prin vorbe. El e un cunoscut poet şi rapsod din Chios. Un interpret, adică, la propriu şi la figurat, al lui Homer. Acum, când începe lupta (nu pentru un zid, nu o teihomahie, ca în Iliada, ci pentru un sens), logomahia cu Socrate, faţă în faţă, într-un polemos, Ion tocmai se întoarce din Epidaur, nimbat de glorie, pentru că l-a declamat şi tălmăcit cel mai bine pe Homer. Acolo, învingător; aici, în dialogul care îi poartă numele, un învins. Căci în final biruie adevărul lui Socrate, care crede că poetul şi rapsodul, spre deosebire de strateg, nu stăpânesc un meşteşug, o ştiinţă, o metodă, ci au har, fiind inspiraţi de zei. În artă, totul ţine, zice Socrate, precum piatra numită de Euripide „Magnesia”, de puterea divină. Ea pune în mişcare fapta rapsodului, nu chibzuita lucrare a minţii, cum i se întâmplă strategului pe câmpul de luptă.

Şi Socrate triumfă deplin până în clipa când se ivesc adevăraţii potrivnici. Cei care-l vor apăra (prea târziu pentru el) pe bietul Ion, începând cu Aristotel, urmat de o cohortă întreagă. În frunte, retorii greci şi latini, apoi cei din Evul Mediu şi Renaştere, până la, să spunem, mai spre zilele noastre, Paul Valéry, în Metoda lui Leonardo da Vinci sau în Arta războiului. Toţi susţin, în felurite chipuri, un singur adevăr. Anume, că arta literelor şi cea a armelor se aseamănă şi îşi împrumută una alteia din legi. Pe de-o parte, sentiment, pasiune, aventură, exaltare, inspiraţie, har; pe de alta, minte mereu trează, disciplină metodică, ordine interioară, premeditare, coerenţă, măsură.

Sunt – aşa cum le-am descoperit în luni de studiu – epoci (cum e cea medievală) care fac parte armelor, personificate de cavaler. Deşi tot atunci ştiinţa şi buna mânuire a literelor sunt privite ca virtuţi trebuitoare nu doar celor ce conduc cetăţi ori state, ci şi mânuitorilor de spadă. Dar gloria totală le revine armelor. Câtă vreme, în Renaştere, literele sunt tot mai mult ridicate în slăvi. Cedant arma literis. Condeiul biruie spada. Aceasta se întâmplă doar până în clipa când, din înflăcărata Spanie, Cervantes dă altă pildă. Prin gura lui Don Quijote, el ţine şase discursuri despre arme şi litere, despre înfruntarea dintre el clérigo şi el caballero. Iar în cea mai ciudată dintre cuvântări, „cuprins de duh”, el spune aşa:

Piară din ochii mei cei care ar susţine că literele stau mai presus decât armele, fiindcă le voi spune, fie ei cine-or fi, că n-au habar de ce vorbesc!

Şi dintr-odată, pornind chiar de aici, de la exemplul lui Cervantes, a ţâşnit o altă idee: să îi caut şi să îi pomenesc pe acei vajnici bărbaţi care au strălucit şi pe câmpul de luptă, şi în pagină. Scriitori şi oşteni! Ei aveau să-mi fie de-acum călăuză pe calea îmbărbătării, căci îmi lipsea un model adevărat. Un pattern. Oameni aievea, în carne şi oase, care să îmi poată dovedi că arme şi litere stau alături şi în viaţă, nu doar în operă; că sunt cea mai vie realitate, nu doar un simplu topos literar, o temă de cercetat cu zel într-o lucrare cam anacronică.

I-am urmărit aşadar, preţ de aproape un an, pe marii scriitori-oşteni ai lumii. I-am cucerit rând pe rând, i-am făcut prizonieri în pagină şi i-am chemat la apel ca într-un catalog homeric:

Spuneţi acum mai departe, voi Muzelor olimpiene,

Voi doar zeiţe sunteţi şi ca martori totul cunoaşteţi.

Spuneţi-mi care erau într-ahei căpitanii şi Domnii?

N-aş putea eu să-i înşir şi nici să dau nume mulţimii,

Chiar dac-aveam înzecită din fire şi limba, şi gura

Şi-mi era glasul de-oţel şi-n pieptu-mi plămânii de-aramă.

Aşadar, care au fost Căpitanii şi Domnii? I-am dibuit şi descris în peste o sută de pagini, care ar putea deveni cândva o carte în sine. Şi iată-i: o imaginară armată, asediind cetăţi şi biblioteci deopotrivă, înaintând pe câmpul de luptă şi-n pagină dintr-un dublu imbold: al muzei şi al zeului Marte. Cohorte întregi de bărbaţi, pe care i-am urmărit în cadenţa alfabetului, i-am aşezat sub acelaşi scut de hârtie şi le-am făcut pomenirea:

Alain, Alceu, Alfonso el Sabio, Ammian, Apollinaire, Aragon, von Arnim, Arhiloh, Arrian, Ariosto, d’Aubigné, von Aue, de Ayala, Babel, Barbusse, Bălcescu, Bernanos, Beaumarchais, Boiardo, Bolliac, Brantôme, Burns, Byron, Calderón, Cantemir, Casanova, Cato, Cîrlova, Céline, Cellini, Cezar, Cervantes, von Chamisso, Camões, Chateaubriand, Chaucer, Costin, Defoe, Demostene, Descartes, Donne, Dostoievski, von Eichendorff, Eluard, von Eschenbach, Eschil, St. Exupéry, Faulkner, Gary, Giono, Giraudoux, Góngora, Gracián, Greene, von Grimmelshausen, Gryphius, Hemingway, Homer, von Hutten, Johnson, Jünger, Kipling, Kogălniceanu, von Kleist, Laclos, Lamartine, Lawrence (T.-E.), La Sale, Lermontov, von Lohenstein, Lope, Lovelace, Machiavelli, Marino (Giambattista), Malraux, Mauriac, Manrique, Montale, Montherlant, Mishima, Neculce, Charles d’Orléans, Mac Orlan, Petrescu (Camil), Polibiu, dos Passos, Pliniu, Proust, Puşkin, Raleigh, Rilke, la Rochefoucauld, Sade, Saint-Simon, Bernardin de Saint-Pierre, Schiller, Sidney, Sofocle, Stendhal, Taylor, Tibul, Tirteu, Tolstoi, Tucidide, Ungaretti, Vaché, Villehardouin, Vigny, Voiculescu, Voinescu (I şi II), Xenofon, Zweig (Arnold), Zwingli. Amin.

„Amazoanele cele bărbate”

Numai că toată această paradă a marilor oameni de litere şi deopotrivă oşteni m-a doborât mai rău decât au făcut-o vorbele lui Hector şi Telemah. Urmărindu-le faptele de arme, dar mai ales bravura din pagini, m-am simţit învinsă din nou. Modelul era strivitor. Aşa că am depus iarăşi armele şi am dat subiectul uitării. Până când, după ani mulţi, după ce am dus la bun sfârşit nişte proiecte colective, dar şi, de una singură, câteva cărţi (Bătăliile pierdute, teza despre Cantemir, eseurile din Arahne şi pânza, studiile din Dilemele Europei Centrale şi cartea despre bărbaţii efeminaţi, Dandysmul. O istorie), mi s-a făcut dor de Pseudo-strategikos. Privind îndărăt, la ce se adunase deja, am prins un nou avânt şi m-am îmbărbătat cum am ştiut mai bine. Nu mai aveam însă nevoie de un pattern bărbătesc, ci de o matrice ieşită din comun:

Dispreţuind ea ce-i sortit femeii

Din anii juni, cusutul cu migală,

Nu i-a plăcut nici lucrul Arachneii.

Dar până să ajung ca „altiera Clorindă” a lui Tasso, până să mă pot avânta curajos la luptă în câmp deschis, le-am descoperit pe Hipolita, Antiope, Mirina şi, într-un târziu, pe neasemuita Pentesileea, în toate întruchipările ei. Dar şi pe Camila, Brunhilda, Marfisa, Bradamante. Sau pe Velleda, Jeanne d’Arc, Diane Vernon, Louisine, Hauteclaire ori domnişoara Maupin. Pe Albertine şi Orlando. Pe Venexiana, Nikita, Beatrix Kiddo, Yu Shu Lien sau Lisbeth Salander. Toate mi-au tăiat răsuflarea de uluire şi admiraţie. Erau copleşitoare. M-am hotărât atunci să compun un alt catalog, ca o paradă semeaţă, unde aveau să se-nşire toate războinicele închipuite prin cărţi.

Nu de puţine ori, însă, cotropită de iureşul noii armate, mă cuprindeau iar îndoiala şi neîncrederea. Dar când le vedeam pe bravele oştene cum se avântă călare, cu pletele ascunse sub coifuri sau lăsate în vânt, cum ţin lancea sau spada în dreapta şi scutul în stânga, cum se îmbărbătează strigând din toţi rărunchii şi cum apoi dau iama în vrăjmaşi, făcându-şi pârtie printre ei, simţeam că parcă prind şi eu curaj. Simţeam clar că, spre a le povesti cum se cuvine măreţele isprăvi, nu mă-nzestrase cerul nici cu piept de aramă şi nici cu glas de oţel. Mai ştiam şi că, de data aceasta, nu mai aveam pe cine chema în ajutor. Eram acolo doar eu şi ele, în pagină. Atunci, cum să fac? Să lupt în primul rând cu partea firavă, temătoare, din mine, căci îmi era tot mai clar că acolo era adevăratul vrăjmaş, cel care mă descuraja atât de des. Să strâng ca pe un scut o carte albă la piept, să mă ascund în platoşa de hârtie, să trag viziera din litere pe chip, ca să se ivească altcineva, o altă persoană, parcă străină, vorbind cu înzecite glasuri la a-ntâia plural, plină de siguranţă şi de curaj.

Aşa am făcut. Deja ştiam că o bătălie, dar şi o carte, se porneşte prin rostiri de îmbărbătare. Adică exortaţii (cum stă scris în orice tratat de strategie, fie că e vorba despre meşteşugul armelor, fie despre cel al literelor). Cuvântul îşi croieşte – precum spada – calea spre victorie într-unul şi acelaşi fel: începând urzeala ordonat, cu minte limpede şi cazonă disciplină, ca la război, printr-un exordiu. Prin el trebuia nu doar să-mi fac curaj, ci să şi captez (ori chiar să capturez) cititorul. Să-l câştig de partea mea. Ce cale mai potrivită ar fi fost decât să îi spun nişte poveşti? De fapt, o singură, minunată poveste despre femeile luptătoare. Să le înşir una după alta, ca în catalogul lui Hesiod, cu toate faptele lor de bravură. Simţeam tot mai puternic că aceste războinice aveau să-mi fie oglindă şi scut. Şi-am început să scriu despre ele cu elan şi cu patos. Fără să mi se şteargă din minte fraza lui Barthes, care mă împresura ca un laţ: „imaginarul... labirint de fortificaţii unde se pierde cel ce vorbeşte doar despre sine”.

Am scrutat aşadar vieţile războinicelor care ieşeau în câmp deschis, în cavalcade ca fulgerul sau în cohorte pedestre, ca să-i înfrunte pe marii eroi. Uneori, biruiau. Dar cel mai des, nu. Ce se ascundea dincolo de platoşe? Cum arăta chipul ferecat de vizieră şi coif? Cine erau de fapt aceste femei? Dar, mai ales, ce le mâna în luptă? Aşa am pornit, pas cu pas, pe urmele lor, ca să le împresor şi cuceresc ca pe-o cetate.

Întâi, am atacat reduta cea mai expusă a întregii poveşti: însuşi numele lor. Amazoane. Din toată strădania savanţilor de a explica ce poate să însemne un simplu prefix (a- sau ama-), dar şi o rădăcină (de cuvânt), am putut înţelege cum s-au iscat, de pildă, toate fabulările despre sânul sau sânii tăiaţi ai amazoanelor, despre felul în care ele sfâşie carnea sau nu-şi alăptează copiii. Dar şi despre cum trăiesc împreună, doar femei cu femei. Iar din epitetele care le ţintuiau ca nişte săgeţi am înţeles că le era dat să fie când potrivnice bărbaţilor, când egale cu ei, când ucigaşe şi pline de ură, când iubitoare. Tot acolo, în atac, am scos la bătaie arme uşoare, ca să aflu ce spune mitul despre genitori. Din cine s-au născut, prin urmare, amazoanele? Un tată e sigur – zeul războiului, Ares. Dar despre mamă, poveştile sunt neclare. În schimb, multe se dezvăluie despre proteguitoarele şi duşmanele luptătoarelor, cele trei zeiţe: Artemis, Afrodita, Atena.

Apoi, a trebuit să aflu ce scriu poeţii, dar şi istoricii din vechime, greci şi romani, despre neamul amazoanelor. Cum a apărut? Care îi e obârşia? Să fie bravele femei doar o spiţă zeiască, un neam pur şi simplu sau se mai ivesc şi alte poveşti despre văduvele ori soţiile răzvrătite şi despre legile răsturnate ale lumii lor?

Iar în finalul atacului, cu hărţile în faţă, am vrut să intru în Amazonlandia: zecile de tărâmuri, unele aflate la graniţa dintre mit şi realitate, unde anticii credeau că ar fi trăit şi luptat aceste femei. Ţara fără margini s-ar fi întins, cu tot cu poveştile ei, din Libia în Sciţia şi din nordul Turciei până în Caucaz, din Tracia în Boemia, ba chiar peste mări şi ţări, în cele două Indii. Îmi era însă limpede un singur lucru: că grecii le trimiteau cu închipuirea pe aceste femei bărbătoase dincolo de hotarele lumii lor civilizate, în negurile barbariei, alături de oamenii ciudaţi. Ba chiar alături de monştri.

Numai că amazonotopica mă ţintuia locului. Pe de-o parte, erau miturile şi fabulaţiile literare, pe de alta, strădania istoricilor de a încerca să explice dacă toate poveştile acestea au fost smulse din realitate sau nu. Totul părea să ţină de felul cum trece prin vremuri imaginea luptătoarelor. De cum le-au reprezentat scriitorii şi artiştii, din vechime până azi, în epopei, poeme, tragedii, romane, picturi, sculpturi, filme, benzi desenate ori jocuri de calculator. Aşadar, după ce am aşezat amazoanele în spaţiu, le-am urmărit în timp, pe zeci de pagini, într-o incursiune lungă şi anevoioasă. La capătul ei, mi s-a părut că am trecut cu bine prin toate vârstele amazoanelor.

Deşi, după o asemenea campanie, efectivele îmi erau istovite, nu am depus armele în rastel, pentru o pauză tactică. Fără să stau mult pe gânduri, am pornit să înfrunt alţi amazonografi: istoricii, filosofii, arheologii, antropologii. Pentru prima oară în această bătălie m-am simţit descoperită. Am ţinut cont de sfaturile strategilor care spun că atunci când adversarul ţi-a pătruns în teren, ca să nu te predai, cel mai înţelept lucru e să treci la contraatac, la apărarea ofensivă. Aşa am făcut, cu inima cât un purice, fiindcă savanţii aceia luptau cu alte arme decât ale mele, iar eşaloanele lor erau nimicitoare prin forţă. Dar am ieşit la liman fără să mă retrag şi să capitulez. Le-am ţinut piept cum am ştiut mai bine. Cum s-a putut.

După un scurt răgaz, mi-am readunat puterile şi am pornit la o nouă încercuire, căci trebuia să dau grabnic răspuns unei întrebări simple şi fireşti: ce fac de fapt amazoanele? Cu ce se îndeletnicesc aceste femei? Să las vorbirile despre ele deoparte şi să trec la fapte. Aşadar, o amazonsaga în toată puterea cuvântului. Pe de-o parte, războaie după războaie, spulberare a lumii, cotropiri. Lupte şi iar lupte, în grup, cu mari armate vrăjmaşe: amazonomahii. Dar şi înfruntări faţă în faţă, corp la corp: de obicei, o regină războinică şi Eroul. Precum şi încleştări pe puntea corăbiilor ori în arene. Pe de altă parte, treburi paşnice: zidiri de oraşe şi temple, bune guvernări în cetăţi. Şi totuşi, ce triumfa în firea şi faptele amazoanelor? Fără doar şi poate, pornirea agresivă, distrugătoare, căci ele voiau să spulbere ordinea dată a lumii. Cel puţin aşa le-au înfăţişat amazonografii. Adică bărbaţii.

Şi, cu aceasta, am pus degetul pe rană. Am tras adânc aer în piept şi am împresurat un nou subiect: ce fac amazoanele cu vrăjmaşii lor? Bărbaţii. Mod de întrebuinţare. Acuma-i acum!, mi-am zis şi am încercat să descopăr de unde le vine ura aprigă împotriva bărbaţilor. Adică mizandria. De unde pornirea neostoită de a-i înfrunta cu armele, de a-şi ucide sau umili prizonierii sau de a-i păstra pe unii pentru sămânţă. Dar şi care e povestea ciudatei lor maternităţi (atunci când nasc, spre a nu li se stinge stirpea).

Marea lovitură avea să urmeze însă în curând. Aş fi vrut să dau un ultim asalt şi să cuceresc în fine măreaţa cetate a amazoanelor şi, deopotrivă, cititorul. Prin urmare, am convocat cele mai de efect trupe, cu arme şi paveze strălucitoare, gata oricând să-ţi ia ochii şi să te învăluie. Am pregătit, deci, două unităţi de asalt. Prima avea menirea să dea un iureş prin amazonstyle, căci capturile promiteau mult: cum arăta trupul războinicelor, cum era el pregătit pentru confruntări, ce mâncau, cum se înarmau şi călăreau amazoanele, care era linia modei pe-un câmp de bătaie, dar şi cum se travesteau aceste femei belicoase.

Cât despre a doua unitate, ce trebuia să lupte sub stindardul lui Eros, ţinta ei putea fi lesne ghicită. Acolo s-ar fi văzut ce pătimaşe istorii de-amor stârnesc războinicele. Neprihănite până la moarte ori, dimpotrivă, nesăţioase-n iubire, devorându-şi bărbaţii, dar şi, uneori, aşezate la casele lor, alături de soţi, femeile acestea sunt gata-n orice clipă să transforme o înfruntare într-un duel amoros. Aşa împânzesc ele sute şi sute de pagini.

Şi astfel am ajuns cu bătălia spre final, fără să simt cum, luată de avânt şi de zel, îmbărbătarea pentru un fals tratat de strategie a cotropit totul. În loc de doar câteva paragrafe, s-au adunat zeci, ba chiar sute de pagini. Într-un târziu, mi-am dat seama că am scris, de fapt, altă carte.

Aşa s-a născut Amazoanele. O poveste.

***

Cu siguranţă, însă, cartea aceasta nu s-ar fi scris şi n-ar fi apărut dacă o mică armată nu mi-ar fi stat alături. Prieteni şi colegi m-au susţinut, ani la rând, cu încrederea lor. M-au ajutat să îmi fac rost de cărţi, să mă descurc în bibliografii încâlcite. Mi-au dat sfaturi bune. Şi, mai ales, nu m-au lăsat să depun armele. Pentru aceasta, le port recunoştinţă tuturor.

În primul rând aş dori să aduc aici un omagiu memoriei lui Radu Petrescu şi Petru Creţia, alături de care cartea despre amazoane a prins contur.

Le mulţumesc apoi mai tinerilor colegi şi prieteni pentru interes şi sugestii, pentru curiozitatea lor vie şi pentru dinamism, care mi-au fost, nu de puţine ori, model şi suport: Daciana Branea, Ioana Vultur, Alina Radu, Radu Pavel Gheo, Robert Şerban, Andi Mihalache, Ilinca Ilian, Ciprian Vălcan, Alexandru Budac, Dana Chetrinescu, Dorian Branea, Marius Lazurca, Constantin Jinga, Gabriela Glăvan, Afrodita Cionchin, Ioana Copil Popovici, Gabriel Kohn, Cristina Chevereşan, Dumitru Tucan, Camil Mihăescu.

Recunoştinţa mea se îndreaptă şi spre prietenii (unii, foşti profesori, alţii – colegi) care au făcut, în toţi aceşti ani, observaţii şi sugestii preţioase, pentru ca Amazoanele. O poveste să iasă la liman: Călin Mihăilescu, Cornel Ungureanu, Livius Ciocârlie, Vasile Popovici, Şerban Foarţă, Ioan Vultur, Ilie Gyurcsik, Margareta Gyurcsik, Liviu Papadima, Bruno Mazzoni, Xavier Galmiche, Corin Braga şi Phantasma, grupul clujean ai cărui membri au avut bunăvoinţa de a-mi urmări o parte din proiect.

Iar pentru dragele mele prietene, care m-au susţinut cu grija şi cu bunătatea lor, dar şi cu sfaturi folositoare, nu am decât recunoştinţă. Flancul lor e puternic: Delia Vasiliu, Smaranda Vultur, Aurora Dumitrescu, Pia Brânzeu, Simona Sora, Ioana Pârvulescu, Ruxandra Cesereanu, Otilia Hedeşan, Reghina Dascăl, Ioana Both, Sanda Cordoş, Rodica Zafiu, Mihaela Ursa, Rodica Boda, Magdalena Mărculescu, Ilona Mihăieş, Stela Radu, Silvia Berghian, Nicoleta Domocoş, Sorina Jecza, Marie-Jeanne Jutea, Simona Croitoriu, Adriana Cârcu, Patricia Cristodor, Lucia Cristea. Le mulţumesc din suflet.

Faptul că Amazoanele. O poveste a ajuns în rafturile librăriilor se datorează însă extraordinarei Edituri Polirom, directorului ei general, Silviu Lupescu, şi directorului editorial, Adrian Şerban. Iar pentru Ema Stoleriu, redactorul-şef al editurii şi, deopotrivă, redactor al acestui volum, nu am destule cuvinte care să îmi poată exprima gratitudinea. Fără marele ei profesionalism Amazoanele... nu ar fi apărut aşa cum arată acum.

La urmă de tot îi mulţumesc lui Mircea Mihăieş, cel care îmi spune, ori de câte ori duc ceva cu bine la capăt, că sunt un adevărat bărbat. Dacă această carte a fost scrisă, se datorează în mare parte imboldurilor şi încurajărilor lui. Fără ca el să mă provoace, nu aş fi ieşit, poate, niciodată în câmp deschis şi n-aş fi învăţat să lupt. Fie şi numai într-o poveste despre amazoane.

***

Acestea fiind spuse, nu ne rămâne decât să pornim bătălia şi să dăm prima comandă: ATAC!

ATAC

Onomastikon

Un sân ars şi alte născociri

Să începem chiar cu începutul şi să pornim pe urmele unui cuvânt: ’Aμαζόναι. Amazoane. Primul care le pomeneşte în Iliada (în doar trei rânduri) e marele Homer, iar jocul de înţelesuri în jurul numelui lor se iscă încă de-atunci. Acolo, aprigele femei apar pentru întâia oară în Cântul II. În drum spre dealul de lângă cetate, troienii vorbesc despre „mormântul Mirinei”, „sprintenă fată amazoană”. Ceva mai târziu, în Cântul III, Priam îi povesteşte Elenei despre măreţele-i fapte de arme, între care bătălia cu „hordiile de bărbate amazoane”. Iar în Cântul VI, Tidide Diomede şi Glaucos¹ stau faţă în faţă şi, înainte de a începe lupta, se înfruntă cu vorbele, cu istorisirile despre strămoşi. Atunci tebanul Glaucos aduce imn de slavă înaintaşului său, ce „se bătu şi zdrobi pe-amazoanele cele bărbate”. Doar atât s-ar găsi în Iliada: trei pomeniri şi câteva epitete².

Iar după Homer, mai toţi poeţii şi istoriografii le numesc pe războinicele neînfricate aşa: amazoane. Sau amazonide (cu precădere Pindar, dar şi, uneori, Vergiliu). Doar Strabon aminteşte şi alte două variante – alizoane, alazoane –, al căror înţeles pare neclar. În vreme ce, pentru obârşia cuvântului amazoane, de la Hipocrate sau Diodor din Sicilia până la savanţii zilelor noastre, se dă o bătălie parcă fără sfârşit. Un studiu din 1991³ aliniază 12 interpretări, iar o teză de doctorat din 2000⁴ trece în revistă nu mai puţin de 16 etimologii greceşti. Li s-ar putea adăuga şi alte încercări erudite ce împresoară acest – la prima vedere – atât de simplu nume. Vor fi pomenite pe rând, fără a uita că disputa se naşte fie de la un prefix (a-, ama-), fie de la o rădăcină (mazós, máza, zóne, zoón). Căci aşa procedau gramaticienii din vechime, pe urmele lui Platon (cel din Cratylos): descompuneau vocabula în părţi care puteau să însemne ceva, legau apoi segmentele cu pricina de termeni cunoscuţi, dădeau fiecăruia un sens, iar în final scoteau la iveală înţelesul întregului cuvânt⁵. Adevărate au ba, toate aceste desluşiri savante au stârnit imaginaţia şi au făcut ca în jurul lor să se ţeasă poveşti după poveşti. Aşa au ajuns până la noi amazoanele înfăţişate-n fel şi chip. Sau, dimpotrivă: poate că puzderia de născociri despre femeile războinice a înaripat zelul etimologilor antici. Cine să ştie?

Cel mai des, a- (prefix privativ, dar şi al unităţii) îi face pe cei ce coboară la obârşia cuvintelor să-şi închipuie amazoanele ca pe nişte femei fără sâni sau cu o singură mamelă (câtă vreme mazós asta înseamnă în greacă: „sân”). Să fi avut ele veşminte atât de strânse încât muiereasca podoabă nu se lăsa văzută? Să nu fi voit a-şi alăpta copiii? Se prea poate ca primele înţelesuri să fi pornit de la aceste poveşti despre femeile luptătoare, pe care le vom depăna la momentul potrivit. Aşadar, „fără sân” la figurat, pentru că sub strânsura platoşelor pieptul era de-a dreptul strivit. Sau, după Filostrat, a-mazós poate însemna (prin sinecdocă) şi „fără lapte”. Căci – citează el altă variantă a mitului – pruncii de sex femeiesc ai amazoanelor nu erau puşi la sân. Se întâmpla acest lucru deoarece luptătoarele credeau că laptele ar stâmpăra prea tare firea fetelor născute pentru război.

Numai că a-mazós vrea să spună precumpănitor că acele femei nu aveau sâni la propriu. Mastectomie? Caustomazie? Tăiere (sau ardere) a unei mamele? Sau uneori a amândurora? Oricum, grecii au pornit îndârjiţi pe urmele unui cuvânt şi, crezând din răsputeri că amazoanele vin dintr-o lume barbară, la mare depărtare de a lor, au pus pe seama ciudatelor femei crunte, sălbatice fapte.

În Biblioteca istorică, de pildă, Diodor din Sicilia înnădeşte două poveşti diferite, una în Cartea a doua, alta în Cartea a treia, când îi pomeneşte pe copiii amazoanelor. E vorba despre sciţii conduşi de nişte femei care cunosc arta luptei la fel de bine ca bărbaţii. Scrie Diodor negru pe alb în capitolul XLV: „Noilor născuţi – dacă erau băieţi – li se mutilau picioarele şi mâinile, spre a fi nevolnici în trebile războiului, iar fetelor li se ardea sânul drept, pentru ca mai târziu, când aveau să crească, să nu fie stingherite la mânuitul armelor. De aceea li s-a dat numele de amazoane”⁶. Aşadar, o singură – să-i spunem cu emfază – cauteromazie: doar sânul drept. La fel crede şi Strabon, în Geografia. Amazoanele n-au decât un sân pentru că trebuie „să-şi poată folosi cu îndemânare braţul drept pentru orice nevoie şi, în primul rând, pentru aruncarea cu lancea”⁷.

Dar argumentele acestea sunt împrumutate de la Hipocrate. El le aduce primul în pagină. În plus, însă, părintele medicinei descrie meticulos în Aer, ape, locuri întreaga intervenţie, de o cruzime fără margini: „Femeile nu mai au sânul drept. Când sunt foarte mici, acesta le e stârpit. Operaţiunea o fac mamele lor, înroşind în foc un instrument de aramă special pregătit şi apăsându-l pe sânul drept. Cauterizat aşa, sânul se micşorează mult. Astfel întreaga forţă li se adună în umărul şi braţul drept”⁸. Dar Arrian spune ceva diferit atunci când le descrie pe amazoanele aduse în dar de Atropates lui Alexandru Macedon: „Unii afirmă chiar că aceste femei aveau sânul drept mai mic [decât cel stâng] şi că obişnuiau să şi-l dezgolească în timpul luptei”⁹.

În schimb, în Cartea a treia, acelaşi Diodor din Sicilia ne înfăţişează alt tablou, mai crud, în care ambii sâni le sunt stârpiţi bietelor copile: „De aceea fetele fără sâni au fost poreclite de eleni amazoane”¹⁰. Barbara poveste născută dintr-o simplă etimologie cucereşte prin veacuri şi alţi învăţaţi. Cum ar fi Isidor din Sevilla, care părtineşte în Etimologia varianta cu a- privativ, adică sânul ars. Deşi Apollodor, de pildă, în Biblioteca sa încearcă să îmblânzească mitul şi istoriseşte că amazoanele doar îşi înfăşurau strâns, în fâşii de piele, partea dreaptă a pieptului, „să poată arunca fără oprelişti suliţa, iar sânul stâng şi-l lăsau liber pentru alăptat”¹¹.

Iar peste veacuri, parcă spre a da credit născocirilor ce pornesc de la o etimologie, Mallarmé îşi încheie florilegiul poetic cu un sonet celebru, Mes bouquins refermés..., ale cărui ultime cuvinte sunt: „[le] sein brulé d’une antique amazone”. Sau, în traducere, însoţit de alte patru versuri: „Facă-se carne unul suavă şi-n tresalt!// Sub tălpi cu vreo aspidă ce-mi pâlpâie-n frisoane/ Iubirea, nebuneşte visez la cestălalt,/ La sânul ars al unei străbune amazoane”¹².

Însă nimeni şi nimic nu poate depune mărturie că vor fi existat aievea asemenea femei. După câte se ştie, nu s-a găsit încă vreo dovadă în arta vechii Grecii care să le înfăţişeze astfel. Dimpotrivă. Dacă s-ar căuta îndelung urmele a ce-a mai rămas din făptura războinicelor prin muzee ori temple, oare ce s-ar vedea? Că, de pildă, amazoanele rănite îşi îngrijesc, printr-un gest demn şi plin de graţie, amândoi sânii. Aşa apar ele în statuile de la Luvru, Metropolitan Museum, Vatican. Dar şi la Atena, într-un crâmpei din amazonomahia pictată pe fresca lui Micon. Iar la Florenţa, în muzeul de arheologie şi la Kunsthistorisches Museum din Viena, ele pot fi descoperite pe străvechi sarcofage, în basorelifuri, cu piepturile dezvelite în încleştarea luptei. După cum, în faţa a ce-a mai rămas din templul împăratului Hadrian, la Efes, stai încremenit, cu ochii aţintiţi la sânii amazoanelor ce-l împresoară de Dionysos. Deci e cât se poate de clar: în toate lucrările (statui, basoreliefuri, pictură, mozaicuri), fie că se înfruntau cu Tezeu sau Heracle, cu armatele ahee şi Ahile, războinicele îşi dezgoleau fără sfială bogatul piept. Iar dacă se întâmpla să apară strâns împlătoşate ori acoperite pe partea dreaptă cu un văl des, era firesc ca amazoanelor să nu li se vadă amândoi sânii.

De parcă ar fi vrut să susţină adevărul despre luptătoarele nemutilate, un mare filolog, Bailly, scrie negru pe alb că „fără sân” e pură fantezie şi că, în greceşte, înţelesul lui amazón („cuvânt de origine necunoscută”) e cu totul altul decât ce a fost înşirat până acum, fiindcă a- nu e prefix privativ, ci, dimpotrivă, unul intensiv, emfatic, augmentativ. Aşadar amazoanele („populaţie de femei belicoase din Pont, Sciţia şi Libia”) nu sunt câtuşi de puţin femei fără sân, ci „femei cu sânii robuşti”¹³. Nu altceva susţine Pierre Samuel în cartea sa¹⁴. El îşi bazează demonstraţia pe mitul Artemidei, zeiţa cu „piept generos”, pe care amazoanele şi-o iau drept proteguitoare. Numai cine-a văzut aievea, la Efes, fragmentul de basorelief păstrat în Artemision, a treia minune a lumii, înţelege măreţia acestei idei. Căci zecile de emisfere puţin ţuguiate de pe uriaşa platoşă a zeiţei pot fi de fapt sâni. Dar despre Artemis polimazica va fi vorba în alte capitole.

Dacă aceasta-i cam tot ce s-a putut găsi despre a- şi -mazós, să reamintim că prefixul se mai poate alipi în greacă şi altui cuvânt decât sân. Iar atunci se stârnesc noi poveşti. Rădăcina care apare neaşteptat, cu tot cu istorisirile despre hrana bărbătoaselor femei, e máza, adică „pâine”. Aşadar, amazoanele sunt „cele ce nu mănâncă pâine”. Sau, spus pe şleau, „carnivorele”. De la Eschil la Herodian nu sunt puţini cei care leagă originea cuvântului de – să-i spunem în glumă – dieta hiperproteică a amazoanelor. După cum destui le atârnă de nume, ca pe-un epitet defăimător şi barbar, kreobóroi („mâncătoare de carne”). Ori chiar kreobrótoi, adică „mâncătoare de carne crudă”. Căci încă de la Homer, din Odiseea, după întâmplarea cu Ciclopul, Ulise verifică mereu dacă locuitorii tărâmurilor unde-l aruncă soarta sunt „mâncători de pâine”. Deci civilizaţi.

Dar să trecem la ama-, despre care mulţi învăţaţi susţin că ar fi adevăratul prefix şi-l copleşesc cu zeci de istorisiri. Fiindcă înseamnă „cu” sau „împreună cu”, el poate fi adăugat unui alt cuvânt încărcat de poveste: zóne, „centură”. Deci amazoanele sunt „cele ce poartă centură”. O spune răspicat Herodian, în Prosodia universală, unde face un prim bilanţ al etimologiei amazoniceşti. Dintre ipotezele legate de „centură” ori „centiron” una singură îi pare a fi de crezut: cea pomenită de Themistagoras, pe care îl şi citează: „Din cauză că purtau centuri de atârnat armele li s-a spus amazoane”¹⁵.

Onomastikon-ul nu poate însă cuprinde toate poveştile despre centurile şi brâul fermecat (zostér) care le încing pe aceste femei. În puzderia de mituri sunt pomenite de fapt trei centuri diferite: una războinică, a lui Ares, alta, însemn al castităţii, moştenită de la Artemis şi o a treia care nu-i străină de farmecul Afroditei. Toate pătrund şi în legendele despre amazoane.

Ar mai fi de adăugat că acelaşi prefix ama- atrage încă un înţeles atunci când e alăturat lui zoón („făptură vie”). Prin urmare, amazoanele ar fi un neam în care femeile trăiesc doar unele cu altele. Adică fără bărbaţi. Deşi în cărţi ele sunt prezentate aşa, bântuind lumea împreună, doar la Herodian şi, pe urmele lui, la Isidor din Sevilla se poate găsi această etimologie.

Sau, spre a rămâne încă puţin pe tărâmul cuvintelor greceşti, să aibă dreptate acelaşi Herodian? Cei care l-au studiat cu de-amănuntul mai descoperă în scrierile lui încă un înţeles pentru amazoane. El crede că ar putea fi vorba şi despre Amazo, fiica lui Efesos, întemeietorul Efesului şi rod al iubirii dintre Ahile şi Pentesileea (după o variantă mai puţin cunoscută a mitului). Legătura cu Artemis, efesiaca, s-ar vedea astfel mai limpede.

Fiicele Mamei, fiicele Lunii?

S-ar putea însă la fel de bine ca acest cuvânt, amazoane, să se fi ivit departe de lumea greacă. Iar Arrian (Flavius Arrianus) să se numere printre primii care ar fi lansat ideea unei etimologii barbare. Un savant spaniol, deseori citat de amazonologi pentru cartea sa¹⁶, dă de capăt ipotezei. Profesorul Carlos Alonso del Real ajunge la Arrian după un lung ocol, prin intermediul lui Eustaţiu, atunci când acesta, într-un comentariu, transcrie o frază despre amazoane şi apoi o propoziţie prin care îi atribuie istoricului grec toată povestea: „Aşa cum povesteşte Arrian”. Dar iată pasajul împricinat, pe care del Real îl dă în transcriere greacă, apoi latină şi apoi în propria sa traducere: „Amazoane, întrucât, ca neam de femei de lângă Termodon, îşi socotesc ascendenţa după mame”. Numai că, în greacă, această etimologie dictată de matrilinearitate nu are nici un sens. Care să fie atunci explicaţia cuvintelor atribuite lui Arrian? Abia acum intră în scenă profesorul del Real, cu o ipoteză care poate sta în picioare.

Întâi de toate, el ni-l readuce în memorie pe însuşi Arrian, de a cărui probitate ca istoric nu se poate îndoi nimeni. În al doilea rând, scrie del Real, să nu se uite că Arrian e născut şi crescut în cetatea Nicomedia din Bitinia (regat străvechi, aflat pe teritoriul Turciei de azi, pe ţărmul Mării Negre). Acolo le-a slujit în tinereţe Arrian ca sacerdot pe Demeter şi Kore. Pe vremea sa (deci în al doilea veac de după Christos), încă se mai vorbea în Bitinia străvechea frigiană, pe care istoricul ar fi putut-o auzi fie în temple, fie rostită de vreo doică ori de sclavii aduşi de prin sate. Ce să însemne aceasta?

Că, pentru a coborî la rădăcina cuvântului „amazoană”, ar trebui refăcut tabloul idiomurilor vorbite în Asia Mică. Un tablou cât se poate de neclar şi complicat, din cauza faptului că se amestecau de-a valma limbi şi dialecte indo-europene cu altele „mai mult sau mai puţin indo-europenizante”¹⁷. Din acest vălmăşag străvechi s-au păstrat destule cuvinte născocite de copii (Lallnamen, ar spune germanii), între care ama, adică „mama”, dar şi „Zeiţa Mamă”. În plus, aceleaşi limbi străvechi au păstrat o terminaţie, -zana, pe care grecii au transcris-o zones şi care ar echivala „mai mult sau mai puţin, cu terminaţia greacă -genos (de pildă în halogenos) sau cu cea latină -igena (de exemplu indigena). [...] Astfel, putem presupune un cuvânt alcătuit din două componente: una non-indoeuropeană, care ar fi ama, însemnând «mama» sau «Zeiţa Mamă» şi alta, zones, adică «fiii» sau «descendenţii». Amazoanele ar fi deci fie fiicele Zeiţei Mame, fie fiicele mamei”¹⁸.

Savantul spaniol îi atribuie lui Arrian cu precădere cea de-a doua interpretare, întrucât legea dominatoare a mamei a fost cândva o realitate de fapt şi de drept în lumea Asiei Mici, aşa cum depun mărturie Herodot şi o sumedenie de inscripţii găsite în Lidia, Licia sau Caria. Explicaţia aceasta îi pare întru totul îndreptăţită lui del Real, care speculează concis şi înţelesul altor două nume purtate de amazoane: alizoane (adică „cele născute în regiunea râului sărat”), ba chiar alazoane („de obârşie străină, barbară”).

Trebuie să treacă însă multă vreme după Arrian pentru ca istoricii şi filologii să caute rădăcina cuvântului amazoane departe de limba greacă. Unii, cum ar fi de pildă F. Cornelius, în a sa Geschichte der Hethiter (1973), descoperă o pârtie în hitită, unde am- sau ama- ar însemna „mamă”, „femeie” şi s-ar alătura unui toponim, Azzi, care s-ar referi la un ţinut de lângă râul Termodon, învecinat cu ţara amazoanelor¹⁹. Aşadar, acestea ar fi „femeile din ţinutul Azzi”. Sau, încă două ipoteze: una a lui Julius Klaproth, care caută (încă din 1839) obârşia cuvântului amazoană în persanul hemet zet. Adică „toate femeile”. Aşadar, amazoanele ar fi un neam alcătuit doar din femei²⁰. Şi cealaltă variantă, a lui O. Lagercrantz: el crede că amazoanele ar avea legătură cu alt cuvânt persan, hamazan, „trib de războinici”²¹.

Mai mult: dacă ar fi să se adâncească legătura etimologică dintre amazoane şi astrul nocturn, ar trebui spus, pe urmele altor erudiţi, că în persană (dar şi în cercheză sau armeană) maza sau masa e numele Lunii. Aşa încât amazoanele ar fi „preotesele lunii”²². Iată cum, din nou, războinicele îşi întrepătrund vieţile cu Artemis, zeiţa ce apare în atâtea întruchipări. Ceva asemănător susţine şi Donald J. Sobol în cartea sa despre amazoane²³, dar cercetând sanscrita. El crede că Uma-Soona le-ar numi pe femeile ce se închină zeiţei lunare Uma (sau Bahvai).

Iar dacă acestei parade filologice i s-ar adăuga în încheiere şi un etimon traco-ilir (maz, adică „bărbat”), ba chiar, cum crede Pierre Samuel, unul slav, omocena („femeie puternică”), începe să prindă contur lumea de nebănuit a războinicelor despre care poveştile nu contenesc să se ţeasă.

Ucigaşe, dar şi iubitoare de bărbaţi

Numai că, spune Herodot, înainte de a le numi grecii amazoane, hoardele de femei luptătoare ce bântuiau ţinuturile scite purtau un cu totul alt nume: oiorpata: „Pe vremea când elenii s-au luptat cu amazoanele (sciţii le numesc pe amazoane oiorpata, iar cuvântul înseamnă în elină «ucigaşe de bărbaţi», căci sciţii spun oior la «bărbat», iar patà – «a ucide»), atunci se zice că elenii, învingători în bătălia de la Termodon, au plecat pe mare, ducând cu ei, pe trei corăbii, atâtea amazoane câte reuşiseră să prindă”²⁴. Însă marele Emile Benveniste susţine altceva, şi anume că oiorpata l-ar traduce pe baevar-pati din Avesta. Adică numele unui trib scit, care-ar însemna „căpetenia celor zece mii”. Adevărat sau nu, două lucruri sunt sigure: că -poti (-pata), rădăcina indo-europeană, înseamnă „stăpân”, „persoană ce deţine autoritatea” şi că e de genul feminin²⁵.

Până la urmă nu s-ar putea spune de partea cui e dreptatea, dar s-a văzut limpede că mai toţi cei care scriu despre amazoane (de pildă Homer, Hesiod, Eschil, Plutarh, Herodot, Diodor din Sicilia, Pausanias, Strabon, Apollonios din Rhodos, Apollodor, Quintus din Smyrna) nu se pot înfrâna şi le alipesc acestora câte un epitet plin de asprime: fie androktónoi („ucigaşele bărbaţilor”), fie antiáneirai (care înseamnă, de pildă, la Homer, când „vrăjmaşele bărbaţilor”, când „egalele bărbaţilor”). Şi nu de puţine ori, filándroi („iubitoarele de bărbaţi”).

Cel mai des folosit de Homer e antiáneirai. Adăugat lui amazónoi (sau chiar ţinându-i loc), cuvântul e prima dovadă ce trece peste veacuri că ar fi vorba despre un popor alcătuit doar din femei (după unii filologi, asta s-ar deduce din flexiunea sa finală). Cât despre prefixul anti-, el e interpretat felurit. Unii cred că ar provoca opoziţia, împotrivirea. Alţii, că ar sugera egalitatea dintre puternicele femei şi bărbaţi. Oricum ar fi, e limpede că însuşi numele lor generic, amazoane, cu tot cu epitete, dar şi numele fiecărei eroine în parte (Aella, Eriboia, Asteria, Melanipe, Pentesileea, Mirina, Tecmesa, Talestris, Lampedo, Antiope, Hipolita şi câte altele încă) ascund destine teribile. Pentru că, fantezistă sau nu, „dreapta potrivire a numelor” desluşită de Platon în Cratylos dă frâu liber poveştii.

De la Amazon la amazon.com

Dar în vremuri mai apropiate de noi i s-a mai întâmplat ceva cuvântului pe care l-am împresurat atât de îndârjit? Cea mai ciudată aventură el o trăieşte la celălalt capăt al lumii, în America de Sud, când, în veacul al XVI-lea, Francisco de Orellana (1511-1546) rebotează Amazon uriaşul fluviu Marañon, ce străbate continentul. Întreaga poveste o rezumă, între alţii, Guy Cadogan Rothery, în The Amazons²⁶. În capitolul VIII, închinat amazoanelor din America, el îl pomeneşte pe însuşi Cristofor Columb, care, încă după prima expediţie, află de la nişte indieni din insula Hispaniola o poveste năucitoare. Cum că, pe o altă insulă, Mantinino (Martinica de azi), ar locui numai femei, foarte asemănătoare ca fire şi îndeletniciri cu amazoanele despre care povesteau grecii pe vremuri. Un temei în plus pentru marele Cristóbal de a se încredinţa că e pe drumul cel bun spre Indii. Chiar dacă se înşală, zvonurile despre tărâmurile unde domnesc triburi de femei înflăcărează închipuirea conchistadorilor ce vin pe urmele lui Columb. Între ei, Francisco de Orellana, cu mintea doldora de poveşti despre pigmei, despre tribul cu picioarele întoarse, despre războinicii sălbatici cu pielea albă şi ochii albaştri, dar mai ales despre amazoane; toate – miracole în care tânărul ofiţer crede ca un copil.

Iată de ce, în clipa când din întunecimea deasă a pădurii de pe malul Marañon-ului Orellana zăreşte o mână de războinice (nu mai mult de 10-12) ce conduc vajnic în luptă o mică armie bărbătească, nu i se pare un vis, ci aievea. Iar el se simte un nou Hercul ori Tezeu faţă în faţă cu amazoanele. De aceea, spun cronicarii, după ce bătălia pe viaţă şi pe moarte cu tribul Tapuyas s-a săvârşit, în amintirea dârzeniei acelor femei, Orellana a rebotezat fluviul şi i-a spus Amazon. De-atunci şi până azi, uriaşul ţinut ce-l însoţeşte în drumul său spre Atlantic se cheamă Amazonia.

Dar în Franţa? Marele dicţionar Robert dezvăluie cum cuvântul amazone a început să fie folosit în veacul al XV-lea. Alte surse spun însă că el ar fi existat în franceză încă din secolul al XIII-lea, preluând din latină înţelesul pe care i-l dăduseră deja grecii, dar şi spre a le numi cumva pe femeile ce au un curaj bărbătesc sau măcar un aer viril. Iar din al XVI-lea veac, amazoana poate fi şi o femeie care urcă pe cal. Aşa că monter en amazone înseamnă a sta nu în şa, ci pe şa, cu ambele picioare de-o singură parte. Iar habit d’amazone, zice dicţionarul, e veşmântul unei femei ce făcea echitaţie acum două-trei veacuri. Pentru ca, începând din secolul al XIX-lea, să mai fie în vogă doar jupe d’amazone, adică o fustă lungă, bogată, aşa cum se îmbrăcau pe vremuri doamnele pentru o plimbare călare. Şi, fapt care spune multe, tot în franceză, în jargon poliţienesc, amazone a ajuns să fie şi prostituata ce agaţă bărbaţii din maşină.

Nici englezii nu se lasă mai prejos şi, după ce preiau cuvântul din latină (ori greacă) cu sensul său cunoscut – „războinică din Antichitate” –, îi adaugă (în Webster, de pildă) şi înţelesul de „femeie masculinizată, puternică”. În timp ce pentru americani amazon poate însemna la începutul veacului XX şi „lesbiană” sau, mai aproape de zilele noastre, „femeie musculoasă, luptătoare, culturistă”. Şi tot în SUA (în American Heritage), amazon însoţeşte ca epitet un ultim val al feminismului (prin anii ’90): amazon feminism.

Acest atac asupra numelui amazoanelor nu s-ar putea încheia fără o aducere la zi a cuvântului împresurat cu atâta zel. Să fie chiar simplă întâmplare faptul că un tânăr genial din Seattle, Jeff Bezos, şi-a denumit în 1994 amazon.com compania care, în 1995, avea să scoată pe piaţă incredibilul site al librăriei electronice? Gândul lui s-a îndreptat – mărturiseşte într-un interviu – spre super-fluviul din America de Sud. În nici o lună de zile, îndemnându-şi cei 300 de testeri să împrăştie ştirea, magazinul lui Bezos a vândut sute de mii de volume în Statele Unite şi în alte 45 de ţări. Iar azi a ajuns o mega-afacere pentru proprietari şi o sursă de bucurie pentru iubitorii de cărţi. Căci armate de cititori din toate colţurile lumii îşi pot vedea visul cu ochii printr-un simplu click. Aşa ni s-au adunat într-un raft, una după alta, cel puţin zece cărţi despre amazoane.

1. În transcrierea numelor proprii greceşti şi latine am optat pentru variantele din Dicţionarul de mitologie greacă şi romană al Annei Ferrari, traducere de Dragoş Cojocaru, Emanuela Stoleriu şi Dana Zămosteanu, Iaşi, Polirom, 2003. În diferitele citate, am păstrat aceste nume în forma propusă de traducători.

2. Homer, Iliada, traducere în metrul original de George Murnu, studiu introductiv şi note de D.M. Pippidi, Bucureşti, ELU, 1967.

3. Michel Tichit, Le nom des Amazones: étymologie, éponymie et mythologie, în Revue de philologie, Paris, 1991, LXV, 1, pp. 229-242.

4. Alain Bertrand, L’Archémythe des Amazones, Paris, Université Paris IV – Sorbonne, 2000, ANRT (thèse à la carte).

5. Apud Michel Tichit, Le nom des Amazones, p. 230.

6. Diodor din Sicilia, Biblioteca istorică, traducere de Radu Hîncu şi Vladimir Iliescu, studiu introductiv şi note istorice de Vladimir Iliescu, Bucureşti, Sport-Turism, 1981, p. 170.

7. Strabon, Geografia, vol. III, traducere, notiţe introductive, note şi indice de Felicia Vanţ-Ştef, Bucureşti, Editura Ştiinţifică, 1983, p. 47.

8. Hippocrate, Airs, eaux, lieux, traduction de Pierre Maréchaux, Paris, Payot et Rivages, 1996, p. 86.

9. Flavius Arrianus, Expediţia lui Alexandru cel Mare în Asia, traducere şi indice de nume de Radu Alexandrescu; studiu introductiv, note, indice de termeni de Alexandru Suceveanu, Bucureşti, Editura Ştiinţifică, 1966, p. 368.

10. Diodor din Sicilia, Biblioteca istorică, p. 230.

11. Apud Michel Tichit, Le nom des Amazones, p. 232.

12. Stéphane Mallarmé, Album de versuri, tălmăcire, glose şi iconografie de Şerban Foarţă, Bucureşti, Univers, 1988, p. 175.

13. M.A. Bailly, Dictionnaire grec-français, Paris, Librairie Hachette, 1929, p. 91.

14. Pierre Samuel, Amazones, guerrières et gaillardes, Bruxelles/Grenoble, Complexe/Presses Universitaires de Grenoble, 1975.

15. Herodian, Grammatici graeci, t. III, Hildesheim, G. Olms, 1965.

16. Carlos Alonso del Real, Realidad y leyenda de las Amazonas, Madrid, Espasa-Calpe, 1967.

17. Ibidem, p. 83.

18. Ibidem.

19. Apud Stefano Andres, Le Amazzoni nell’immaginario occidentale, Pisa, Edizioni ETS, 2001, p. 13.

20. Apud Ibidem.

21. Ibidem.

22. Apud Ibidem şi Robert Graves, Les Mythes grecs, vol. I, Paris, Fayard, 1967, p. 117.

23. Donald J. Sobol, The Amazones of Greek Mythology, South Brunswick – New York, A.S. Barnes and Co, 1970, p. 140.

24. Herodot, Istorii, vol. I, traducere, notiţe istorice şi note de Adelina Piatkowski şi Felicia Vanţ-Ştef, Bucureşti, Editura Ştiinţifică, 1961, pp. 350-351.

25. Emile Benveniste, Problèmes de linguistique générale, Paris, Gallimard, 1966, t. I, pp. 301-306.

26. Guy Cadogan Rothery, The Amazons, London, Francis Griffiths, 1910.

Ares şi fiicele

Tata Războilă

Însă cine sunt ele? Fiicele cui? Genealogia amazoanelor nu e doar prilej de retoriceşti întrebări, căci pentru vechii greci această amprentă a sângelui, rădăcină individuală ori de neam pune, într-adevăr, grea pecete asupra fiecărui om, hotărându-i înfăţişarea şi firea, naşterea şi moartea. O genetică implicită, pe înţelesul tuturor, ca o poveste. Un determinism uneori lesne de pătruns, alteori de nedescifrat. Aşadar, o ereditate mai uşoară sau mai grea, după cum le e scris.

Amazoanelor închipuite de lumea grecească le-a fost dat (spun mitografii) să-l aibă drept tată pe Ares, zeul vrajbei şi al războiului. Numele lui vine nu se ştie prea bine de unde. Iată cum îi explică Socrate lui Hermogenes, în Cratylos: „Ei bine, dacă vrei, Ares şi-ar datora numele firii sale bărbăteşti (árren) şi vitejiei (andreīon); sau, încă, asprimii şi felului său neînduplecat de a fi, ceea ce se cheamă árraton („de neînfrânt”), prin urmare, numele de Ares s-ar potrivi întru totul unui zeu al războiului”¹. Iar după Lydus (în De mensibus), numele i s-ar trage de la un verb, arégein („a veni în ajutor în lupte”). În schimb, Plutarh (în Erotikos) susţine că la origini s-ar afla anairein („a distruge”). În vreme ce Cornutus şi Heraclit cad la învoială atunci când e să îi descopere lui Ares una şi aceeaşi rădăcină: ara („blestem, pagubă”). Cine să ştie? Mai totdeauna însă numele lui e însoţit doar de epitete „rele”, cohortă. Cum ar fi: „zeul setos de măcel”, „cruntul”, „crâncenul”, „cel ce vrajba pururi aprinde”, „spulberătorul de vieţi”, „cel plin de mânie turbată”.

Fiu al lui Zeus şi al Herei, el stă alături de ceilalţi 11 mari zei ai Greciei, născut odată cu a doua generaţie olimpiană. Înfăţişat de obicei ca un uriaş în platoşă, cu scut şi coif, înarmat până în dinţi, luptând când pedestru, când într-un falnic car tras de patru telegari înfocaţi, Ares îşi leagă numele de numeroase întâmplări războinice din care iese uneori învins. Ca, de altfel, şi din cele de-amor. Căci, în afară de propriile surori Eris şi Afrodita, care îi stau deseori alături, „încercate de-o pasiune perversă”, şi de Hades, în flămândă aşteptare a tinerilor eroi căzuţi pe câmpul de luptă, nimeni din lumea nemuritorilor nu îl iubeşte. Cum nici plăsmuitorii greci ai mitului său.

El vine din Tracia. Cel puţin aşa crede Homer şi, pe urmele lui, mai toţi mitologii. „Viforatecul” Ares, „al lumii călău”, se întoarce acasă, în Tracia, „ca să se bată”. După cum tot pe tărâmurile trace se refugiază zeul pătimaş atunci când e umilit de Hefaistos. Iar în Herodot stă scris că tracii nu proslăveau decât trei zei din Panteonul grec: Ares, Dionysos şi Artemis. Se întreabă atunci, cu toată îndreptăţirea, Mircea Eliade: „Să fie din cauza originii sale tracice faptul că acest zeu sălbatic – «nebun care nu cunoaşte legea» (Iliada, 5, 757) – n-a reuşit niciodată să se integreze în religiozitatea greacă?”². Întrebarea nu rămâne nelămurită. În plus, i se mai adaugă o nuanţă semnalată de Georges Dumézil în Mit şi epopee: comparat cu alţi zei indo-europeni ai războiului, ba chiar cu Marte al romanilor, Ares nu pare a fi deloc îndrăgit de greci. Oare de ce?

Primele răspunsuri le dă însuşi Homer, dar pieziş, ascunse printre rânduri, sub forma unei poveşti despre fiul cel urât de părinţi, de Zeus şi Hera. Dar înainte de a o aşterne în pagină, să nu uităm că hermeneuţii epopeilor homerice limpezesc toate amănuntele privitoare la Ares. Iar Félix Buffière le regrupează ca nimeni altul, într-o carte de căpătâi pentru oricine se avântă în mitologia greacă³. De acolo am desluşit înţelesul viforului pe care îl stârneşte pretutindeni Războilă.

Ares nu ar întrupa altceva decât „violenţa nebună a barbarilor”, „impetuozitatea oarbă”, „nebunia armată”, „personificarea barbarilor şi a curajului lor necugetat în lupte”⁴. Reflexul „rău”, „barbar” (pentru greci) al uneia şi aceleiaşi energii ambivalente, războiul, perceput ca principiu dinamic al lumii, ca opoziţie, conflict, contradicţie. „Ares este războiul la scară cosmică. El prezidează conflictul elementelor, pe care Empedocles l-a numit neikos. Este războiul dintre popoare şi din sânul cetăţilor.”⁵ Un „Ares colectiv”, acţionând când echilibrator (nu există echilibru fără opoziţie sau fără luptă între forţe, susţine Heraclit), când distructiv. Aşa îl descrie Cornutus: „Există şi alţi zei ai războiului care nu mai sunt zeii echilibrului şi ai raţiunii (ca Atena), ci ai răsturnării şi dezordinii: Ares şi Enyo”⁶.

Însă ar mai fi un Ares: cel ascuns înlăuntrul fiecăruia din noi, ca poftă oarbă a înfruntării, ca instinct pustiitor. Ca agresivitate pură, numită thymoeides. Dacă aşa îi e firea, Ares n-ar trebui preamărit, deşi, lucru ştiut, grecii sunt un popor războinic. Dar unul e eroismul pe câmpul de luptă, thymós-ul stârnit în nobile scopuri (apărarea cetăţii, de pildă): acest fel de elan e bun, preţuit. Şi cu totul altceva ar fi „nebunia furioasă”, „dezlănţuirea oarbă”, atotnimicitoare, războirea „în sine”, din pură plăcere: ele sunt rele, demne de dispreţ şi foarte departe de spiritul grec. Tocmai de-aceea e Ares barbar. Tracul Ares. Ca şi fiicele lui pământene, amazoanele.

Dar să ne întoarcem la mit şi să deşirăm povestea zeului pe care nu-l iubeşte mai nimeni. „Oare, părinte, tu, Zeus, te superi acuma pe mine,/ Dacă pe Ares, amarnic bătut, îl voi scoate din luptă?” Cuvintele acestea sunt ale mamei Hera, care se pregăteşte să-i dea fiului lovitura de graţie. Uneltitoarea, la sfat de taină cu Zeus, vrea să-l împiedice pe „smintitul Războilă” să îi spulbere pe ahei. Fără să pregete mult, Zeus-tatăl, „stăpânul furtunii”, se învoieşte: „Hai şi trimite-mpotrivă-i pe Palas cea biruitoare,/ Care-i deprinsă lui Ares să-i dea lovituri dureroase”. Şi iată-i faţă în faţă pe cei doi fraţi: barbarul Ares, forţa brută şi crudă, ieşită din minţi, şi „limpedea”, cumpătata Palas, Grecia însăşi, forţa gândirii senine. Deşi, la drept vorbind, pentru Ares zeiţa-i nevăzută, cu o cuşmă trasă pe cap – „cuşma lui Hades”. Ea stă alături de Tidide Diomede, fiul viteazului Tideu, îl îmbărbătează cu vorbe, cu nepământeana-i forţă şi-l împinge în luptă împotriva zeului „setos de măcel”.

Ca lucrurile să apară mai limpezi, să recapitulăm, pe urmele lui Homer şi ale exegeţilor lui, cine sunt zeii pe care demiurgul îi trimite pe câmpul de luptă ca să se înfrunte, fiind – unii – de partea aheilor, alţii – de cea a troienilor. Susţinători ai grecilor, deci „clan superior”, sunt Hera, Atena, Poseidon, Hermes, Hefaistos. Iar gata să le fie alături troienilor – şase zei (deci număr „par, nelimitat, imperfect, legat de materie”⁷): Ares, Apolo, Artemis, Leto, Xantos şi Afrodita. Pe tot parcursul epopeii ei se vor înfrunta perechi, doi câte doi. Singura ce rămâne „fără partener” e Afrodita, „deoarece este destinată, prin esenţă, să reconcilieze contrariile”⁸. De cele mai multe ori, ea sare în ajutorul fratelui Ares. Numai că trebuie ca prilejul acestui sprijin să se ivească. Şi atunci el e doborât de Atena. Înţeleapta zeiţă stă, prin urmare, nevăzută în car, alături de falnicul Tidide. Prinde hăţuri şi bici, struneşte telegarii, întoarce din drum suliţa cruntului frate Războilă, apoi îndreaptă lancea lui Diomede Tidide ca să-l împungă pe Ares „în deşerturi”, unde-i „păzit de colan”. Deci în vintre.

Să fie aceasta o rană simbolică? Fără doar şi poate, ca toate rănirile despre care povestesc vechile texte, începând cu Epopeea lui Ghilgameş şi terminând, să zicem, cu acele cântece de gestă ori romane cavalereşti care împânzesc Evul Mediu. Spune-mi unde eşti rănit, ca să îţi spun cine eşti, care e partea ameninţată din tine şi mai ales care îţi e destinul, par a lăsa să se înţeleagă aceste poveşti, aşa cum le interpretează autorii moderni⁹. A fi rănit sub diafragmă, sub „poarta oamenilor”, în încâlceala viscerelor, în labris (care-i şi labirintul tenebros al fiecăruia din noi, haosul instinctelor devoratoare)¹⁰, înseamnă că eşti pedepsit pentru partea „htoniană” din propria fire. Se va vedea mai apoi, în altă bătălie, tot din Iliada, dar în Cântul XXI, cum se înfruntă „aievea”, faţă în faţă, cei doi fraţi. O teomahie din care Ares iese din nou înfrânt de către „isteaţa Palas”. Ea „cu mâna înşfacă/ Un bolovan ce pe câmp sta mare şi aspru şi negru,/ Care fusese demult aşezat ca hotar unei ţarini; Şi în cerbice-l pocneşte, de-l seacă pe crâncenul Ares”. Aşadar, o a doua rănire, în grumaz de-astă dată, o izbitură în „cea de-a doua poartă”, „a zeilor” (cum spun vechile cărţi). Strivită, închisă pe veci (chiar dacă nemuritorii se vindecă repede, fără de urmă) e, aşadar, poarta spre cer, eliberatoarea. Homer îi retează astfel nemilosului zeu orice sorţi de a ieşi din propriile tenebre şi de a urca spre lumină.

Au însă aceste poveşti vreo legătură cu amazoanele, fiicele lui Ares? Cu siguranţă că da, căci doar astfel se poate înţelege de ce mai toate mor lovite de suliţă, spadă, săgeată în pântece, piept ori grumaz. Deloc întâmplător, vrăjmaşul lor de moarte, Heracle, îl izbeşte şi el pe Ares, de două ori, în partea de jos a preaînfierbântatului trup: în coapsă.

Dar să ne întoarcem la zeul duşmănit de toţi şi să-l descoperim acolo unde l-am lăsat, rănit în pântece, urlând de durere, nestăpânit, „cât ar ţipa în război/ mii de bărbaţi luptători, când setea de harţă-i aprinde”. Ares aleargă cu pâra-n Olimp la Zeus, ca să-i arate, ca un copil, sângele care-i curge din rană şi să-l asmută împotriva „ticăloasei” surori, „ce cugetă numai blăstemuri”. Mai-marele-n ceruri nu se lasă înduioşat nici o clipă şi, pe urmele Herei, îi aruncă necruţător vorbe aspre: „Nu-mi sta în faţă scâncind, zvânturatice, nu te mai plânge./ Mai urâcios în Olimp nu-mi este nici unul ca tine”. Iar dac-ar sta să se-ntrebe cu cine anume seamănă cel atras „doar de sfezi, de bătăi şi războaie”, răspunsul n-ar pregeta să ţâşnească: „Neîmblânzit şi-ndărătnic la fire şi aprig ca Hera,/ Maica-ţi ce-abia pot struni-o cu vorba”.

Să continuăm însă povestea „celuilalt” Ares. Nu zeul însufleţitor de armate, ci acel Ares aflat în străfundul fiecăruia din noi. Două sunt întâmplările care îl aduc în prim-plan. Dar să pomenim mai întâi un epitet ciudat pe care i-l zvârle parcă în treacăt Homer. Ce să însemne „ferecatul Ares”? Nimic altceva decât lasă să se întrevadă povestea închiderii sale în chiupul de bronz. 13 luni îl ţin prizonier într-o temniţă de aramă cei doi fii ai lui Aloeus pe Ares, „apucat şi hain”. „De era să se mistuie aci Războilă”, spune Homer prin gura zeiţei Diona. Şi continuă: Dar „Eribea, a lor vitregă mamă, lui/ Hermes dete de ştire, şi el pe ascuns îl desprinse din lanţuri/ Şi de necaz îl scuti şi de greul osândei”. Cei doi Aloazi se numesc deloc întâmplător – dacă citim povestea şi ca alegorie morală – Otos şi Ephialtes.

S-o luăm pe îndelete, fără teama de a ne rătăci prin hăţişuri etimologice. Căci pentru cei din vechime toate acestea au rost. Dacă, aşadar, Ares e personificarea thymós-ului, cei doi fraţi – spun comentatorii – ar fi „bunele principii” în luptă lăuntrică, menită să biruie pornirile de necontrolat¹¹. Or, „bunele principii” sunt fie înnăscute, datorate părţii de natură „bună” din noi, fie sădite prin învăţătură. Primele i-ar purta numele lui Ephialtes („cel care înfrânează”, „care sare deasupra”), iar celelalte – pentru că „intră” prin ureche – s-ar numi Otos. Iată desfăşurată ca o poveste însăşi „structura” (fireşte că dinamică) a psihismului nostru inconştient, aşa cum o va descrie savant, peste sute şi sute de ani, doctorul Freud. Aloazii nu ar fi atunci altceva decât un fel de Supra-eu, cenzura frenatoare a pulsiunilor noastre. Ei îl supun pe Ares şi-l ţintuiesc preţ de 13 luni (peste limită deci; în exces, depăşind îngăduitul ciclu de un an). Îl salvează, cum se ştie deja, Eriboia şi Hermes. Prima, cea cu două feţe, mamă bună şi deopotrivă „maşteră” (spune mitul), poartă un nume alegoric. Ea e „răzvrătirea”, lupta împotriva duşmanului lăuntric, cel de nestăpânit. Deşi uneori, atunci când cauza e nobilă, el trebuie lăsat să ţâşnească afară. Când, de pildă, se cer salvate cetatea, legea, familia. Atunci thymós-ul poate fi îngăduit.

Ares vorbeşte, aşadar, voalat despre subterana agresivă din noi, sugerând (pentru cine e dispus să dezlege un mit şi în această cheie) freamătul destrămător al părţii de thanatos din noi. Acest frison al distrugerii îl însămânţează zeul în clocotitorul sânge al fiicelor sale, amazoanele, femei însetate de luptă, înfiorate de voluptatea morţii. Şi în egală măsură – se va vedea – de cea a vieţii. Căci în firea tatălui lor, Ares, se dezlănţuie deopotrivă şi cealaltă latură, a dorinţei, a preaplinului vital, eros. Nu are cum să-i scape acest hăţiş ascuns marelui Homer, care le ştie ori le presimte pe toate. Iată-l cum i-o aruncă în braţe pe propria-i soră, Afrodita, şi cum se înfiripă între ei o tulbure, incestuoasă poveste de amor din care, zic unii mitografi, se nasc amazoanele.

Dar aici lucrurile s-ar complica mult, căci se întâmplă ceva de două ori ciudat când vine vorba despre genitoarea mitologică a stirpei amazoanelor. Dacă tatăl e cunoscut cu precizie – Ares, fără doar şi poate –, mama e incertă. Iar legendele despre împreunarea lui Ares cu o zeiţă, o nimfă sau chiar o muritoare din care s-ar naşte amazoanele pot fi numărate pe degete. Şi toate sunt spuse grăbit, vag, în doar două-trei fraze. Întrebarea totuşi rămâne:

Dar mama? Strateia sau Harmonia?

S-ar putea pune rămăşag că puţini sunt cei care-o mai dibuie azi, în spatele numelui de Strateia, pe Afrodita. De obicei, zeiţa frumuseţii, iubirii şi plăcerii e însoţită de epitete care lasă să se-ntrevadă că ea aduce un preaplin de viaţă: ba Anadiomene (zeiţa ce „răsare din valuri sărate”), întruchipare a fecioarei originare, Protogónos Korè, ba Citereea sau Ciprida (după numele locurilor desfătătoare pe care le-a străbătut), ba Genitrix („născătoarea”), ba Urania (căci, zice Hesiod, s-ar fi născut din mădularul lui Uranos, aruncat de Cronos în mare)¹². Să nu se uite apoi cohorta de nume care o alungă pe zeiţă în cealaltă lume, a tenebrelor morţii: Melanis („cea neagră”), Scotia („întunecata”), Epitragia (căci Tezeu îi jertfeşte un ţap – trágos), Epitymbia („cea din morminte”) sau chiar Androphonos („ucigaşa de oameni”)¹³. În timp ce Strateia te trimite cu gândul la rânduiala războiului, căci chiar asta înseamnă în greacă: „expediţie militară”, „disciplină legată de arme”, „serviciu militar”. Aşadar, Afrodita – „cea de pe câmpul de luptă”. Iată cum, într-una şi aceeaşi zeiţă, se-nmănunchează, în proporţii diferite, trei filoane. Tot atâtea matrici ale femininului (afroditic, demetrian şi artemidian), regăsite, cu felurite ponderi, în fiece zeiţă sau eroină şi despre care vor scrie, savant, peste veacuri C.G. Jung, Károly Kerényi, Julius Evola sau Walter F. Otto¹⁴.

Dar să ne întoarcem la povestea iubirii dintre cei doi fraţi, Ares şi Afrodita. Întâi, această atracţie ciudată se lasă întrevăzută la vreme de război, când, alăturându-se troienilor, pătimaşa zeiţă a iubirii se avântă de două ori pe câmpul de bătaie spre a-l salva pe Ares. E rănită şi ea de lancea lui Tidide Diomede. Apoi, când Atena se-aruncă asupra fratelui lor şi-l „pocneşte-n cerbice”, „iute de mână-l luă Afrodita şi-l duse cu sine”. Dar Hera, veghind de sus, o stârneşte din nou pe Palas, îndemnând-o la pedepsirea „obraznicei”. Bucuroasă că are din nou îngăduit prilej de a se bate şi de-a-nvinge, zeiţa „cu ochi străluminoşi” se năpusteşte asupra fugarilor înlănţuiţi. Cea ivită direct din ţeasta lui Zeus o atacă pe „născuta din spuma mării” ori din „sămânţa cerului”. Înţelepciunea biruie încă o dată inima înflăcărată de patimi. Atena „cu pumnii îi cară una la piept, că deodată slăbi în genunchi istovită”.

Şi iată-i pe amândoi, frate şi soră, prăbuşiţi la pământ, tăvăliţi în mocirlă: „şi se lungiră pe jos amândoi, Afrodita şi Ares”. În faţa ochilor noştri se desfăşoară „strălucita victorie a inteligenţei, tot atât de eficace în război, ca şi în viaţa de toate zilele, asupra furiei stupide şi pasiunii dezlănţuite: triumful nous-ului asupra thymós-ului şi epithymíei. Afrodita şi Ares zăcând în ţărână şi noroi: s-ar putea imagina mai limpede simbol al decăderii sufletului pradă celor două vicii gemene, mânia şi desfrâul?”¹⁵. Episoadele acestea n-ar fi însă decât un fel de preludiu la marea scenă de-amor în urma căreia – zice-se – s-ar fi născut chiar amazoanele sau Harmonia: incest şi, deopotrivă, adulter, căci Afrodita e de-acum soţie a şchiopului, urâtului Hefaistos.

Scena când cei doi fraţi amanţi sunt prinşi în plasa făurită de zeul-fierar a stârnit imaginaţia unei puzderii de comentatori. Cei mai mulţi, în frunte cu Platon, l-au considerat pe Homer necuviincios. Dar s-au găsit hermeneuţi care să vadă în patima lui Ares şi-a Afroditei una din tainele legăturii dintre trup şi suflet. Dacă aeriana, graţioasa zeiţă ar fi sufletul, iar sângerosul zeu – trupul, atunci „această unire monstruoasă a unui suflet etern cu un trup pieritor a fost îngăduită de demiurg, a fost într-un anume fel pecetluită...”. Despre aceeaşi voinţă divină Buffière spune că lasă sufletul să se dăruiască trupului, pregătindu-le lanţurile ce le vor ţine unite „până când moartea, distrugând pe unul, va elibera pe celălalt”¹⁶.

Au însă legătură întâmplările acestea cu amazoanele? Pentru cine le ştie povestea, asemănarea-i vădită. Căci în fecioarele însetate de luptă, de viaţă şi moarte, dar uneori şi de iubire, se regăsesc înlănţuiţi, ca sub plasa-capcană a lui Hefaistos, cei doi fraţi pătimaşi, părinţii lor. Aceasta însă doar dacă s-ar lua de bună povestea după care Ares şi Afrodita ar fi genitorii direcţi ai amazoanelor.

Dacă nu, atunci ar trebui mers pe firul altei legende, care spune că războinicele ar fi rezultatul unei legături la fel de păcătoase, de această dată dintre Ares şi Harmonia, propria fiică, rod al iubirii nelegiuite cu Afrodita. Sau cu Otrere, şi ea o fiică a lui Ares, „cea sprintenă”. Iar dacă s-ar face parte legendelor tebane, atunci ar trebui notat că nimfa Harmonia, soţia lui Cadmos, cade şi ea în păcat cu Ares (fără a-i fi însă acestuia fiică) şi le dă naştere amazoanelor.

Să zăbovim însă câteva clipe asupra Harmoniei, chiar dacă nici o legendă nu desfăşoară pe larg istoria împerecherii ei cu zeul războiului. Mai toţi ne-o înfăţişează doar ca fiică a Afroditei şi a lui Ares, „cea care uneşte”, un fel de „a doua Afrodită”, celebrată la Samotrace şi iniţiată în misterele locului înainte de a se nunti cu eroul Cadmos şi de-a primi în dar colanul zeiţei iubirii şi veşmintele preţioase. Numele ei desemnează, la vedere, însăşi armonia, sfârşitul vrajbei şi-al dezbinării, împăcarea contrariilor din sufletul lumii şi al făpturii umane¹⁷. Numai că asupra amazoanelor liniştirea aceasta pogoară mai totdeauna prin moarte. Sau printr-o iubire deplin împărtăşită.

Oricare le-ar fi mama (Afrodita, Harmonia, Otrere), ereditatea amazoanelor e, prin urmare, „grea”, deoarece stă sub semnul unui exces, al unei abateri de la firesc şi măsură, al unei nestăpâniri care le îmboldeşte şi pe câmpul de luptă, şi în amor (pentru ele, tot o înfruntare). Femeile războinice poartă în sânge, ca o amprentă, bărbăteasca nesupunere şi gustul veşnicei vrajbe. În ele, cei doi genitori legendari, Ares şi Afrodita, îşi sporesc pătimaş forţele, ca-ntr-un blestem, până la ultima suflare. Deloc întâmplător, amazoanele seamănă cu însoţitoarea lui Ares în bătălii, geamăna Eris, al cărei nume chiar asta înseamnă, „vrajbă”: „Vrajba cea aprigă peste măsură/ Bună tovarăşă-a cruntului Ares şi soră de-un sânge”, spune Homer în al patrulea cânt din Iliada. Ca şi zeul războinic, ea e născută de Hera în clipa când aceasta atinge o plantă adusă de Chloris. Păducelul, se zice. Crataegus monogyna. Oare de ce?

Iar după Hesiod, în Teogonia şi, mai apoi, în Munci şi zile, Discordia e una din primele forţe ce stau la temelia lumii, fie că e „rea” (atunci când aruncă mărul buclucaş ce stârneşte războiul din Troia), fie că e „bună” (când îi îmboldeşte pe meşteşugari ori artişti să se-ntreacă). După cum, uneori, o altă făptură năprasnică îi stă lui Ares alături atunci când îl însoţeşte prin bătălii: Enyo, „luptătoarea”, Bellona romanilor. Soră sau fiică a lui Ares, zic unii. Sau doar una din Gree, fiicele mării, cu păru-ncenuşat, c-un singur ochi şi-un singur dinte, aşa cum o descriu numeroase mituri, când nu o asemuiesc unei Furii urcate în carul de luptă şi-nfiorând aerul cu şuieratul spadei ori cu neomenescu-i strigăt de război.

Altar pentru Artemis

Dacă, aşadar, tot ce a fost scris până aici e genealogie, dacă tatăl se dezvăluie în întregime, iar mama se lasă cu greu dibuită, dacă – folosind vorbe mari – aceasta ar fi, prin obârşii, „amprenta de destin” a amazoanelor, ar mai trebui spus ceva la fel de important. Anume că, în toate poveştile vechilor greci şi ale romanilor, fecioarele şi femeile războinice îşi închinau viaţa marii lor proteguitoare, Artemis-Diana. Cohorte de savanţi s-au aplecat de-a lungul vremii asupra cultului Artemidei, fie acesta practicat în insulele Delos şi Ortigia, fie în Arcadia, Taurida, Attica, Sparta. Dar cu precădere la Efes, ca rit orgiastic. Atunci, poate că nu e deloc întâmplător faptul că cele mai multe poveşti cu amazoane se nasc chiar acolo. Pentru cine-şi aminteşte în amănunt mitul, explicaţia-i simplă. Fecioara Artemis, cea dragă lui Zeus pentru neînfricare războinică şi porniri băieţeşti, fata cu arc şi săgeţi, e stăpâna vânătorii, a fiarelor sălbatice şi geamăna lui Apolo.

„Cânt pe Artemis, zgomotoasa zeiţă cu săgeţi de aur/ Fecioara castă şi arcaşa ce hărţuieşte cerbii-n codru/ Şi-i soră dragă lui Apolo, încins cu paloş daurit. [...]/ În zarva vânătorii zvârle din încordatul arc de aur/ Săgeţi cumplit de dureroase [...] Având o fire vitejească,/ Ea se roteşte şi răpune sălbaticul popor codrean.”¹⁸

Vorbele acestea i-au fost puse în seamă lui Homer, dar dintr-un imn al lui Calimah aflăm mult mai multe. Cum că, la nici trei ani, pe genunchii tatălui Zeus, Artemis i-ar fi spus acestuia fără să pregete, mângâindu-i barba, ce daruri ar vrea de la el: să rămână pururi fecioară, să dobândească puzderie de nume, ca fratele Apolo, dar şi un arc cu săgeţi asemeni lui, să poată aduce lumina. S-ar mai adăuga o tunică scurtă de vânătoare de culoarea şofranului, cu margine roşie, 60 de nimfe oceanide drept însoţitoare şi 20 de alte nimfe din Creta spre a-i îngriji încălţămintea şi ogarii. Pe deasupra, ea-i cere tatălui toţi munţii din lume, dar – semn de modestie cumpătată – o singură cetate. Mândru nevoie mare de isteţimea copilei, Zeus îi împlineşte dorinţele, ba, mai mult, îi dăruieşte 30 de cetăţi şi-o face stăpână a tuturor drumurilor şi porturilor¹⁹. N-o să înşirăm aici isprăvile Artemidei, deşi toate par a ne spune de ce anume „ne-nduplecata, mânioasa” zeiţă li se înfăţişează amazoanelor nu doar drept pavăză proteguitoare, ci – până la un punct – ca oglindă.

Mai toate războinicele îşi păstrează pururi fecioria. Nu se întâmplă aşa doar dacă, spre a se desprinde de Artemis şi spre a ceda Afroditei (din ele), amazoanele se îndrăgostesc pătimaş şi gustă până la capăt ardoarea plăcerii. Dar cele mai multe îi dispreţuiesc pe bărbaţi şi îi pedepsesc pentru nestăpânire, precum odinioară Artemis, de pildă, pe Acteon. Mitul mai spune că zeiţa vânătorii îi apără precumpănitor pe cei neprihăniţi. Dar şi pe toate făpturile care nasc, urmând legea firii. E, de aceea, pe tărâm asiat şi egeu, oricât ar părea de ciudat, Marea Mamă, adorată în temple. Cum ar fi Artemisionul din Efes ori templul din Delos. Ce simetrie ciudată! Amazoanele „fără sân” şi ea, Zeiţa din Efes, minune a Lumii, cu zeci de sâni îmbelşugaţi, risipiţi ca un uriaş ciorchine pe uriaşu-i trunchi (deşi unii cred că ouăle de pe platoşă ar întruchipa altceva: trupuri de albine, ba chiar testiculele taurilor sacrificaţi pentru ea). Dar, în cheie simbolică, toate s-ar desluşi ca una şi aceeaşi forţă generatoare de viaţă.

Atunci, deoarece (lucru de multă vreme ştiut) misterul naşterii e legat de tenebre şi moarte, Artemis e şi zeiţă lunară. Nu pare aşadar câtuşi de puţin ciudat cum pentru anumite neamuri amazoanele, protejatele Artemidei, sunt şi „femeile lunii”. Unii mitografi vorbesc chiar despre o „triplă Artemis” (în rimă cu „tripla Hecate”): fecioară cu arc, zeitate a morţii, dar şi a unui eros orgiac, generator de viaţă, aşa cum era celebrat la Efes. Nu altfel interpretează mitul K. Kerényi: „Lumea zeiţei Artemis e lumea sălbatică a naturii, iar adevărurile universale aflate în echilibru aici – puterea virginală şi chinurile facerii – îşi dobândesc toată forţa dintr-un aspect esenţialmente feminin al lumii, apropiat de natură²⁰”.

Sau, nuanţează Walter F. Otto, într-o superbă comparaţie a Artemidei cu dublul său bărbătesc, fratele, zeul solar Apolo: „E imposibil să nu recunoaştem că esenţa lui Apolo e masculină. Libertatea spirituală şi distanţarea sunt împliniri masculine. Tot masculin însă este şi faptul de a se îndoi de sine însuşi. Căci cine se smulge de sub tutela naturii pierde şi protecţia ei maternă şi doar spiritul puternic al zeului în care crede poate să-l ajute să rămână neclintit şi să nu cadă pradă întunericului. Şi astfel ne iese în întâmpinare Artemis, cu o libertate de cu totul alt fel, cu libertatea specific feminină. Oglinda acestei feminităţi divine este natura – şi nu e vorba de natura-mamă, mare şi sfântă, care naşte orice formă de viaţă, o hrăneşte şi-n cele din urmă o recheamă la sânul ei, ci de o cu totul altă natură, pe care şi noi o putem numi feciorelnică: este natura liberă, cu strălucirea şi sălbăticia ei, cu puritatea ei nevinovată, cu neliniştea ei ciudată; natura aceasta e maternă şi plină de o grijă delicată, dar în acelaşi timp e ca o fecioară autentică, inaccesibilă, dură şi crudă”²¹.

S-ar spune, luând-o pe urmele celor ce scrutează psihismul nostru abisal, că prin Artemis şi Afrodita, contopite – dar nu împăcate – în firea amazoanelor, se împlineşte „portretul integral al femeii, atât de profund divizate în ea însăşi, atâta timp cât nu a redus tensiunile născute din acest dublu aspect al naturii sale”²². Doar că aici autorii Dicţionarului de simboluri se înşală, căci Afrodita şi Artemis nu întruchipează un portret feminin „integral”, ci doar aspectul său instinctiv, inconştient, proiectat de vechii greci în aceste făpturi rebele, ieşite din matca prescrisă femeii, întorcând ordinea lumii pe dos – amazoanele.

Atena-Areia, vrăjmaşa

Povestea amazoanelor poate trimite însă gândul şi spre o altă zeiţă-fecioară cu lance şi coif, nu proteguitoare, ci, dimpotrivă, vrăjmaşă a armiilor de războinice: înţeleapta Atena, pe al cărei scut rânjeşte, împietrindu-şi duşmanii, chipul Meduzei. Triumf absolut prin forţa minţii şi-a spiritului. Forţă solară, aidoma fratelui Apolo, dreptate, ordine, armonie. Grecia însăşi, sfidând barbaria. Şi totuşi, de-atâtea ori, cântată ca zeiţă războinică. Iată-l din nou pe Homer, într-un imn: „Încep s-o preamăresc pe Pallas Atena, scutul de cetăţi/ Zeiţa aprigă, deprinsă, ca Ares, cu-ncleştarea luptei,/ Cu jefuitele oraşe şi chiotele de război:/ Ea sprijină pe cei ce pleacă în bătălii sau se întorc./ Salut, zeiţă, şi-adu-ne noroc şi multă fericire!”²³. Sau pe Proclos din Lycia: „M-ascultă, fiica lui Zeus-craiul! Tu ca dintr-un izvor ţâşnit-ai/ Din creştetul patern, suprema verig-a lanţului trupesc!/ Lupţi bărbăteşte, înscutată, vitează, cu părinte vajnic,/ Tritogenie Pallas, zee cu suliţă şi coif de aur”²⁴.

Nu-i, prin urmare, deloc întâmplător faptul că zeiţa le sădeşte războinicilor dorinţa de-a birui orice potrivnic atunci când se amestecă (de cele mai multe ori nevăzută) în rândurile lor. Înflăcărează, aţâţă, dă curaj miilor de bărbaţi pe câmpul de luptă sau în orice-mprejurare care presupune înfruntarea. E mereu alături de marii eroi: Heracle, Ahile, Odiseu, Ideu, Diomede. Îi înarmează, îi povăţuieşte, îi ajută. Ba chiar pune ea însăşi mâna pe arme şi ucide. Cum se întâmplă în episodul cu Palas, uriaşul, cel din legendele attice. Despre el unii (pseudo-Apollodor, de pildă, în Biblioteca sa) spun că i-ar fi fost chiar tată zeiţei şi că ar fi murit de însăşi mâna fiicei, după ce ar fi încercat să-i fure fecioria.

Şi se povesteşte ceva la fel de crunt: cum că platoşa Atenei ar fi un ecorşeu patern, adică pielea jupuită a tatălui. Se mai adaugă la echipamentul său de luptă, după uciderea Gorgonei de către Perseu, şi egida, un scut asemănător celui purtat de Zeus, dar făcut din piele de capră, de pe care privesc, ucigători, ochii Meduzei. Dacă mai pomenim faptul că zeiţa e înarmată cu o lance uriaşă şi că poartă un coif strălucitor, înainte ni se iveşte în toată splendoarea şi măreţia o fecioară războinică. Astfel o cântă poeţii şi o întruchipează artiştii când şi-o închipuie alături de Ares, pe scutul lui Ahile. Sau când îi slăvesc numele cu câte-un atribut: persepolis („cea care distruge oraşele”) sau Ageleie („cea care face capturi”)²⁵.

Numai că, în afara acestei naturi luptătoare, s-ar părea că puţine alte lucruri o aseamănă amazoanelor pe fecioara ţâşnită de-a dreptul din ţeasta lui Zeus, cu armele pregătite de atac şi scoţând un strigăt de biruinţă ce răscoleşte cerul. Să nu se uite însă că înţeleapta, chibzuita Atena îşi iese totuşi din minţi de câteva ori, când clocotul nestăpânit al vorbelor şi faptelor o aşază alături de turbatele amazoane. Căci ea este cea care o preschimbă, furioasă, pe frumoasa Meduza, singura muritoare dintre cele trei Gorgone, într-un monstru ucigaş, ca pedeapsă pentru păcatul săvârşit cu Poseidon într-unul din templele sale. După cum tot ea, smintită de orgoliu, o transformă pe ţesătoarea Arahne în păianjen, pentru simplul motiv că a ţesut o pânză mai frumoasă.

În rest, însă, deosebirile nu contenesc. Deşi armele războinicelor şi ale zeiţei sunt aceleaşi – lance şi scut –, totuşi braţul ce le animă, imboldul lăuntric şi deopotrivă ţinta sunt precum ziua cu noaptea: de necomparat. Întâi, pentru că Atena şi amazoanele au părinţi atât de diferiţi. Căci prea bine se ştie cine-i e mamă fecioarei pe care mulţi o strigă, e drept, şi pe numele său războinic, Areia: nimeni alta decât cea mai înţeleaptă zeiţă, Metis. Ciudată soarta acestei iubiri a lui Zeus! Căci, în urma uneltirilor Geei şi ale lui Uranos, mai-marele în Olimp o înghite pe Metis cu totul, la propriu, în clipa când află că zeiţa poartă în pântec rodul unirii lor: o odraslă ce, după unele profeţii, s-ar putea să-l uzurpe. Astfel ajunge Atena să iasă la lumină din creştetul despicat al tatălui său şi să-şi găsească locul în piscul Panteonului, imediat după Zeus. Dar despre toate acestea, mai pe larg, în Amazonland, când va veni vorba despre războinicele din preajma lacului Tritonis.

Fecioară cu inima rece, care nu se îndrăgosteşte niciodată, ea e hăruită în schimb cu alte minunate virtuţi, în care se îmbină puterea şi înţelepciunea. Câte făptuiri nu îi sunt puse în seamă! Cultivarea măslinului, războiul de ţesut, olăritul, orfevreria, carul de război, cvadriga, însăşi corabia Argo, flautul, trâmbiţa, dar, mai presus de toate, legile înţelepte pentru guvernarea unei cetăţi şi însuşi Areopagul din Atena, precum şi înstăpânirea asupra filosofiei, literaturii şi artelor²⁶. Astfel, Atena e pururi zeiţa luminoasei raţiuni, prin care ni se dezvăluie, spune cu atâta îndreptăţire Walter F. Otto, „ceva din spiritualitatea şi idealul lumii elene”²⁷.

Căci îndrăzneala şi dorinţa înfruntării sunt mereu dublate în cazul Atenei de limpezimea gândului, de cumpătare şi dreaptă judecată. Cum s-a văzut, nimic nu e smintit, ieşit din matca minţii în toată povestea ei (cu câteva excepţii). Ea întrupează întâi de toate, pentru vechii greci, asemeni lui Apolo, însăşi cunoaşterea, înţelegerea limpede, „chibzuinţa şi luciditatea clarificatoare” în toate, şi mai ales pe câmpul de luptă. Doar contopit cu splendoarea raţiunii, cu gândul înţelept, curajul are sens şi duce la victorie. „Cât de bogată trebuie să fi fost spiritualitatea unui popor, a cărui mare pasiune era lupta armată, dacă recunoştea aceeaşi perfecţiune peste tot acolo unde privirea precaută deschidea calea spre fapte – spiritualitatea unui popor care venera drept zeiţă a gloriei sale militare nu doar o simplă fecioară războinică!”²⁸

Dar până să le aşezăm faţă în faţă pe Atena şi pe neînfricatele muritoare spre a le deosebi firea, mai e cale lungă. Ce-a fost povestit până aici are rostul de-a lămuri doar de ce, atunci când vorbim despre stirpea războinicelor, trebuie pomenite nu doar pattern-ul şi numele tatălui, ci şi „matricile”: cele trei zeiţe atât de diferite, în a căror oglindă grecii le-au plăsmuit pe amazoane.

1. Platon, Cratylos, în Opere, III, ediţie îngrijită de Petru Creţia, interpretările dialogurilor – Constantin Noica, traducere, lămuriri preliminare şi note de Simina Noica, Bucureşti, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, 1978, p. 284.

2. Mircea Eliade, Istoria credinţelor şi ideilor religioase, vol. I, traducere de Cezar Baltag, Iaşi, Polirom, 2011, p. 393.

3. Félix Buffière, Miturile lui Homer şi gândirea greacă, traducere şi prefaţă de Gh. Ceauşescu, Bucureşti, Univers, 1987, p. 240.

4. Ibidem.

5. Ibidem, p. 239.

6. Cornutus, Teologia, apud Félix Buffière, Miturile lui Homer şi gândirea greacă, p. 238.

7. Félix Buffière, Miturile lui Homer şi gândirea greacă, p. 438.

8. Ibidem, p. 440.

9. Vezi cu precădere Annick de Souzenelle, Simbolismul corpului uman, traducere de Margareta Gyurcsik, Timişoara, Amarcord, 1996.

10. Apud Paolo Santarcangeli, Cartea labirinturilor. Istoria unui mit şi a unui simbol, traducere de Crişan Toescu, cuvânt înainte de Grigore Arbore, Bucureşti, Meridiane, 1974.

11. Apud Félix Buffière, Miturile lui Homer şi gândirea greacă.

12. Vezi şi Anna Ferrari, Dicţionar de mitologie greacă şi romană, traducere de Dragoş Cojocaru, Emanuela Stoleriu şi Dana Zămosteanu, Iaşi, Polirom, 2003.

13. Vezi Robert Graves, Les Mythes grecs, vol. I, Paris, Fayard, 1967, p. 82.

14. C.G. Jung, K. Kerényi, Copilul divin, fecioara divină. Introducere în esenţa mitologiei, traducere de Daniela Liţoiu şi Constantin Jinga, cuvânt înainte de Adriana Babeţi, Timişoara, Amarcord, 1994, pp. 179-180; Julius Evola, Metafizica sexului, traducere de Sorin Mărculescu, Bucureşti, Humanitas, 1994, pp. 100-105, 205-213, şi Walter F. Otto, Zeii Greciei. Imaginea divinităţii în spiritualitatea greacă, traducere de Ileana Snagoveanu-Spiegelberg, Bucureşti, Humanitas, 1995, pp. 97-111.

15. Félix Buffière, Miturile lui Homer şi gândirea greacă, p. 243.

16. Ibidem, p. 372.

17. Vezi şi Francis E. Peters, Termenii filosofiei greceşti, traducere de Drăgan Stoianovici, Bucureşti, Humanitas, 1993, p. 113.

18. Homer, Imnuri. Războiul şoarecilor cu broaştele. Poeme apocrife, traducere, prefaţă şi note de Ion Acsan, Bucureşti, Minerva, 1971, p. 115.

19. Apud Robert Graves, Les Mythes grecs, vol. I, p. 94.

20. C.G. Jung, K. Kerényi, Copilul divin, fecioara divină…, p. 180.

21. Walter F. Otto, Zeii Greciei…, p. 86.

22. Jean Chevalier, Alain Gheerbrant (coord.), Dicţionar de simboluri. Mituri, vise, obiceiuri, gesturi, forme, figuri, culori, numere, ediţia a II-a revăzută şi adăugită, traducere de Mihaela Slăvescu, Laurenţiu Zoicaş (coord.), Daniel Nicolescu, Doina Uricariu, Olga Zaicik, Victor-Dinu Vlădulescu, Ileana Cantuniari, Liana Repeţeanu, Agnes Davidovici, Sanda Oprescu, Iaşi, Polirom, 2009, p. 110.

23. Homer, Imnuri, p. 130.

24. Proclos din Lycia, Imn către preaînţeleapta Atena, în Hesiod-Orfeu, Poeme, tălmăcire, prefaţă, prezentări şi note de Ion Acsan, Bucureşti, Minerva, BPT, 1987, p. 233.

25. Vezi şi Walter F. Otto, Zeii Greciei…, pp. 45-65.

26. Vezi şi Anna Ferrari, Dicţionar de mitologie greacă şi romană, pp. 116-119, Pierre Grimal, Dictionnaire de la mythologie grecque et romaine, préface de Charles Picard, Paris, PUF, 1963, pp. 57-58, şi Robert Graves, Les Mythes grecs, vol. I, pp. 108-111.

27. Walter F. Otto, Zeii Greciei..., p. 56.

28. Ibidem, p. 57.