© 2017 by Editura POLIROM

www.polirom.ro

Editura POLIROM

Iaşi, B-dul Carol I nr. 4; P.O. BOX 266, 700506

Bucureşti, Splaiul Unirii nr. 6, bl. B3A, sc. 1, et. 1;

sector 4, 040031, O.P. 53

ISBN ePub: 978-973-46-6640-9

ISBN PDF: 978-973-46-6641-6

ISBN print: 978-973-46-6573-0

Coperta: Carmen Parii

Pe copertă: © nrey_ad/Depositphotos.com

Această carte în format digital (e-book) este protejată prin copyright şi este destinată exclusiv utilizării ei în scop privat pe dispozitivul de citire pe care a fost descărcată. Orice altă utilizare, incluzând împrumutul sau schimbul, reproducerea integrală sau parţială, multiplicarea, închirierea, punerea la dispoziţia publică, inclusiv prin internet sau prin reţele de calculatoare, stocarea permanentă sau temporară pe dispozitive sau sisteme cu posibilitatea recuperării informaţiei, altele decât cele pe care a fost descărcată, revânzarea sau comercializarea sub orice formă, precum şi alte fapte similare săvârşite fără permisiunea scrisă a deţinătorului copyrightului reprezintă o încălcare a legislaţiei cu privire la protecţia proprietăţii intelectuale şi se pedepsesc penal şi/sau civil în conformitate cu legile în vigoare.

CODRIN LIVIU CUŢITARU (n. 8 iunie 1968, Iaşi) este anglist şi americanist, profesor la Facultatea de Litere a Universităţii „Alexandru Ioan Cuza” din Iaşi. Predă literatură victoriană, romantism american, istoria coloniştilor puritani în Lumea Nouă şi teorie critică. A fost bursier Fulbright în Statele Unite (1993-1994), visiting professor în Anglia, Germania, Italia (1995, 2000, 2002, 2009, 2012, 2013, 2015) ş.a., directorul şcolii doctorale de Studii Filologice (2009-2012) şi decanul Facultăţii de Litere. Are rubrici săptămînale permanente în hebdomadarul bucureştean Dilema veche şi în Ziarul de Iaşi. E membru în numeroase societăţi academice din Europa şi America. A scris, pînă în prezent, nouă volume de autor, predominant de critică, teorie, istorie literară şi eseistică. Scriptor sau Cartea transformărilor admirabile este primul său roman.

În dimineaţa zilei cînd tatăl său a făcut accidentul cerebral, Boris Mercuti avea ultimul curs de postmodernism cu studenţii anului al IV-lea de la Română. Starea de excitare emoţională în care se afla – după ce îl văzuse pe bătrîn mut şi paralizat, transportat pe braţe de infirmierii clinicii de neurologie – îi produsese, încă de la intrarea în amfiteatru, incontrolabil, revelaţii stranii, inaccesibile în condiţii de relaxare şi precumpănire a raţionalităţii. Medită la paradoxurile existenţei ce alătura, iată, cu nonşalanţă, suferinţa fericirii şi moartea vieţii. Probabil că, în urmă cu douăzeci şi patru de ore, un astfel de gînd – în împrejurarea improbabilă în care i-ar fi trecut prin minte – l-ar fi ruşinat, producîndu-i serioase îngrijorări. S-ar fi întrebat, temător, dacă marginalizarea socială şi evidenta sa alienare din ultimul timp nu începuseră să aibă repercusiuni intelectuale, împingîndu-l spre mediocritate ori, mai rău, spre prostraţia definitivă. Acum însă observaţiile melodramatice păreau să decurgă firesc din bulversarea afectivă şi perceptivă pe care o trăia de cîteva ceasuri bune. Cu treizeci de minute mai devreme se plimba, impacientat, alături de Cristina, pe coridorul igrasios şi întunecat al „urgenţelor“ de la Spitalul de Neurochirurgie, în aşteptarea verdictului medicului de la tomograf, ascultînd înfiorat gemetele vagi din saloane şi ferindu-se din calea tărgilor cu trupuri inerte, anesteziate (poate chiar moarte), aduse de la operaţie şi abandonate pe paturi morbide, cu saltele uzate, înfricoşătoare. Apoi, ca şi cum s-ar fi teleportat, se trezi printre tinerii aceştia viguroşi, plini de vitalitate, adunaţi în număr mare la ore (se întîmpla mereu înaintea sesiunii), voioşi – în ciuda apropiatelor examene –, adulmecînd vacanţa, libertatea, încetarea constrîngerilor şi responsabilităţilor. Universitatea şi Spitalul. Două spaţii în aparenţă îndepărtate şi totuşi atît de apropiate, despărţite de un fir nevăzut, cam cinic, dacă nu de-a dreptul pervers, consideră Mercuti, acelaşi fir care delimitează viaţa, cu multitudinea ei de repetiţii, automatisme şi stagnări, de misterul terifiant al morţii.

Puse geanta pe catedră abstras, scoase cursul şi începu să citească rar, într-un timbru impersonal. Nu vorbea niciodată liber la ore, fapt oarecum surprinzător pentru cine îi ştia trecutul. În mod ironic însă, tocmai „trecutul glorios“ (cum zicea uneori Cristina, implicînd ghilimelele de rigoare, dar fără maliţiozitate, mai curînd într-o notă nostalgică) îi crease complexe în lumea academică, făcîndu-l să se simtă stingher printre studenţi şi colegi, de şase ani de cînd revenise alături de ei. Îşi pusese la punct cele două cursuri mari de literatură română (Modernism şi postmodernism şi Romanul interbelic) pe care – în postura de conferenţiar – le ţinea studenţilor de la specializarea A (Română) şi preferase, din punct de vedere comportamental, ipostaza didactică ştearsă, şcolărească, lipsită de histrionism şi emfază. Nu era un inamic al strălucirii oratorice, al jocului de imagine sau chiar al micului cabotinism profesoral – care dădeau sarea şi piperul vieţii universitare şi pe care, de altfel, le practicase el însuşi, cu succes, aproape un deceniu –, dar credea pur şi simplu că, în cazul său, asemenea „indulgenţe“ ar fi fost, judecînd circumstanţele, indecente. În momentul întoarcerii la Universitate, hotărîse să adopte o identitate profesională lipsită de orice exotism provocator, de orice ostentaţie. În timp, dorea să cîştige credibilitatea studenţilor şi, cel puţin, să reducă semnificativ ostilitatea colegilor. Îşi spusese din start că nu va putea realiza acest lucru decît prin salahorie umilă şi conduită ireproşabilă. Aici trebuia căutată şi explicaţia curiozităţii de a nu-şi fi sunat Şeful de Catedră pentru a-i cere să anuleze ultimul curs de literatură postmodernă din semestru, avînd în vedere starea gravă a bătrînului Mercuti. Nu povestise încă nimănui din Facultate, nici măcar lui Victor, despre neaşteptata boală a tatălui său şi nici nu decisese dacă ar trebui să o facă ori nu. Ezita. Încerca să evite orice decizie pripită, orice exces de zel administrativ. Se temea că mulţi îl vor bănui avid de compasiune şi de noi concesii, mai ales după întoarcerea lui suspectă, pe uşa din dos, de acum şase ani…

Absurde gînduri, debut de paranoia, îşi tot repetase el pe parcursul dimineţii, văzînd spre ce scenarii groteşti îi aluneca mintea, dar, oricît de lucid şi raţional s-ar fi vrut, nu reuşea să-şi stăvilească emoţiile care, se vede, îl aruncaseră în corzi, împingîndu-l spre raţionamente nerezonabile. Scutura repede capul, ca într-un vis urît, ori de cîte ori se complăcea în reprezentări aberante, dar ulterior, practic pe nesimţite, revenea cu mintea fix în miezul apocalipticelor fantasmagorii. În plus, nici cursul nu reuşise să-l scoată din procesul de glisare spre egocentrismul paranoic. Citea absent frazele frumos aşezate în pagină de calculatorul său Pentium, trezindu-se în răstimpuri din reveriile întunecate, pe tema morţii şi a eşecului, numai datorită foşnetului din bănci – şi el prevestitor de vacanţă. În general, apatia studenţilor la seminarii îl liniştea, oferindu-i un sentiment de siguranţă şi control într-o zonă ce i-ar fi putut cauza cu uşurinţă angoase. Studentul activ şi iscoditor era pentru Mercuti un pericol imens. Atît timp cît el însuşi evita pînă şi cele mai neînsemnate provocări intelectuale în prelegeri, păstrîndu-se, masochist, la nivelul impersonalităţii profesionale, focalizat pe monologul onest, încărcat de informaţii, dar fără sclipiri genialoide şi performanţe scenice, aştepta de la discipol aceeaşi discreţie monotonă, ilustrată de înregimentarea tăcută, lipsită de iniţiative şi „idei“, în marele şi amorful grup de ascultători. Spera chiar ca întregul lui comportament de-a lungul celor şase ani să fi transmis, subliminal, generaţiilor de tineri cu care lucrase necesitatea unei convenţii între profesor şi învăţăcel. Primul se achita conştiincios de sarcina didactică, oferind – în expuneri fără anvergură, însă corect alcătuite – materialul util bunei înţelegeri a problematicii disciplinei, iar cel de-al doilea profita de pe urma efortului vorbitorului de la catedră, evitînd etalarea identităţii şi forţarea vreunei intimităţi. Ieşirile (rare desigur) din acest tipar îl tulburau, făcîndu-l taciturn şi ostil. Cine nu-l cunoscuse din tinereţe, precum Victor, l-ar fi putut uşor cataloga drept submediocru.

Şi totuşi, pînă la urmă, de ce ar fi trebuit şcoala, fie ea şi superioară, să însemne mai mult decît ceea ce oferea, în prezent, Mercuti? Analizînd atent situaţia, orice om raţional ar fi sfîrşit prin a-i da întru totul dreptate. Acum, agitaţia discretă şi intermitentă din amfiteatru – altădată un factor de anxietate – devenise tolerabilă, deoarece, din cînd în cînd, îl readucea, pentru scurtă vreme, în lumea reală. Îşi aminti, prin contrast, de pasiunea pusă de prietenul său, Victor Olescu, în predare, precum şi de interesul lui febril pentru individualitatea studentului. Simpla creionare mentală a conduitei amicului său universitar îi dădea fiori de gheaţă. Nu ar fi putut afişa niciodată aici, în Universitate, dinamismul lui Olescu. Deşi avea aceeaşi vîrstă cu el, patruzeci şi patru de ani (fuseseră colegi încă din ciclul primar), se simţea de ceva vreme mai bătrîn. Nu îndrăznea să şi-o spună direct, dar undeva, în ascunzişurile obscure ale conştiinţei sale, nutrea convingerea apăsătoare că existenţa lui adevărată se încheiase în urmă cu şaptezeci şi opt de luni. Se ferea să rostească „şase ani şi jumătate“ (cîţi trecuseră din decembrie 1989), întrucît intervalul astfel exprimat i se părea irelevant. Ar fi zis în schimb două mii trei sute şaptezeci şi cinci de zile, pentru că trăise sfîşietor, în adîncul fiinţei lui, fiecare oră, fiecare minut de cînd eul său autentic – Boris Mercuti cel născut, nu făcut – fusese suspendat de istorie, lăsînd în urmă un surogat ontologic, prelins ridicol pe coridoarele Facultăţii… Pe de altă parte, recunoştea necondiţionat că prezenţa lui Olescu în viaţa sa, cu cinetica ei fulminantă, era o binefacere reală. Vitalitatea şi succesul teribil al colegului său de la Engleză îi amintea de propriii ani de triumf. Victor devenise treptat tot ceea ce Boris fusese cîndva, avînd în plus o inocenţă principială, pe care Mercuti o pierduse încă de la terminarea studiilor. Olescu se dovedise, în mod concret, o mană cerească în noua carieră a lui Boris, el fiind cel care – prin autoritatea morală şi profesională ce o inspira tuturor – avusese un cuvînt greu de spus în Senatul universitar atunci cînd se discutase reprimirea „fiului rătăcitor“ în corpul profesoral.

Marea majoritate a legiuitorilor academici părea iniţial potrivnică stigmatizatului şomer (pe atunci). Victor se ridicase în plen (înaintea votului secret) şi făcuse o succintă prezentare a cărţilor lui Mercuti, publicate de-a lungul anilor, dar scrise, fără îndoială, în perioada premergătoare neaşteptatei sale plecări (nici nu s-ar fi putut altfel, viaţa de politician comunist pusese punct cercetării academice!). Insistase mai ales asupra tezei lui de doctorat (foarte apreciată la vremea susţinerii, cînd Boris avea douăzeci şi şase de ani), o teză inovatoare, care demonstrase, pentru prima dată în teoria literaturii, dominaţia ideologicului (de factură critică) în actul scrierii (moderne!). Şi aceasta la sfîrşitul anilor şaptezeci, subliniase Olescu. Americanii vor vorbi deschis despre o atare „inversiune“ (post)modernă abia după 1983. Cine l-ar fi putut contrazice pe excepţionalul anglist care era Victor? Tocmai fusese avansat (sărindu-se treapta de conferenţiar) datorită meritelor profesionale deosebite, la gradul de profesor, o situaţie practic singulară în bătrîna lor Universitate. La începutul lui 1990, atunci cînd se desfăşurase amintita şedinţă de Senat, nu mai exista nici un profesor plin, de treizeci şi opt de ani, în întreaga comunitate universitară. Victor apărea în ochii tuturor ca o soluţie etică şi administrativă a noilor şi complicatelor vremuri (lucrul se şi întîmplă, de altfel, în doi ani de la eveniment, cînd Olescu fu ales Rector, cu unanimitate, în acelaşi Senat!). Toţi îl crezuseră aşadar pe cuvînt în etapa de pionierat a „democraţiei educaţionale româneşti“ şi abandonaseră suspiciunile (mai ales morale) vizavi de persoana lui Mercuti. Îi aprobaseră întoarcerea – după zece ani – la Catedra de Literatură Română, dar nu fuseseră totuşi de acord şi cu înscrierea lui imediată la un concurs pe normă de conferenţiar (deşi îndeplinea toate rigorile ştiinţifice). Şeful departamentului îi scoase postul abia peste patru ani, cînd Mercuti era îndreptăţit să candideze deja la o poziţie de profesor.

Se mulţumi însă cu ceea ce i se oferise, considerînd că era oricum mai mult decît sperase. Pentru toate îi rămăsese recunoscător bunului său prieten. Victor, în principialitatea naivă care-l caracteriza, nu îşi arogă nici un merit pentru succesul acelui delicat demers. Crezu cu fermitate că făcuse doar un act de dreptate. În realitate, în ciuda creditului acordat de Olescu, Mercuti se gîndea la cărţile sale – toate publicate înainte de 1990 – cu disperare. Nu mai scrisese nimic de cincisprezece ani. Cele două cursuri alcătuite în ultima vreme nu intrau în calcul, fiind, în opinia lui, simple „materiale didactice“ şi nu lucrări de anvergură. Un text important fusese într-adevăr – cum bine a spus Victor în şedinţa de Senat – teza doctorală (din 1978) despre infrastructura ideologică a operei literare. Lucrase la ea într-un ritm halucinant, cu sentimentul imposibil de estompat că va revoluţiona gîndirea critică românească a anilor şaptezeci. Nu o revoluţionase, dar primise aprecieri superlative din partea comisiei şi a îndrumătorului – bătrînul profesor Erecheş, mort înainte de 1990 –, care, din păcate, nu i-a mai vorbit ulterior (după ce Mercuti a hotărît să părăsească Universitatea). Profesorul l-a crezut oportunist şi a regretat faptul că investise intelectual atît de mult în pregătirea lui. Olescu îi spusese că Erecheş – cu umorul său devastator – nu l-a scos pe Boris, după plecare, din straniul apelativ „porcodihanie“, o corupere semantică, tipic erecheşiană, a italienescului porco di cane. Haios maestrul, gîndi Mercuti cu nostalgie. Urmaseră cele două volume complementare de filozofia literaturii (iarăşi o noţiune pentru care cercurile intelectuale româneşti erau prea puţin pregătite atunci), Scrierea şi, mai apoi, Scriitura, la rîndul lor bine primite de recenzenţi. Totuşi, capodopera lui a fost romanul Astăzi (de cîte ori îşi amintea de el, Boris simţea cum i se umezesc ochii), publicat în 1980 (anul intrării sale în „activitatea civică“ şi, implicit, al părăsirii „creaţiei“ şi „educaţiei“!), receptat cu entuziasm, distins cu marele premiu al Uniunii Scriitorilor, piatra de hotar a consacrării (cumva obţinute deja la vremea respectivă şi pe alte căi, în speţă, politice!).

Imaginea mentală a romanului îi produse o agitaţie neaşteptată, care putea fi, îşi spuse, şi sublimarea stării de remuşcare şi culpabilitate că tatăl său se zbătea între viaţă şi moarte pe un pat de spital, în timp ce el citea aici, absent-depersonalizat, cuvinte savante unei săli pline de oameni dezinteresaţi. Mai tîrziu renunţă la această explicaţie, amintindu-şi că starea de faţă se mai declanşase de cîteva ori, în condiţii similare, înainte ca bătrînul Mercuti să fi dat cel mai mic semn de boală… De la un timp, ca să fie foarte sincer, neliniştea (creatoare) pe care o trăise în anii elaborării romanului Astăzi – în postură de tînăr asistent universitar în ceauşism – se întorsese, într-un mod bizar-insidios, asemenea unei angoase. Mercuti refuza – se temea, mai precis – să accepte că avea din nou impuls artistic, că se simţea apt să se apuce de scris. Nici măcar nu era vorba despre un sentiment obscur, lipsit de obiectivitate. În mintea lui prindeau contur din ce în ce mai intens scenarii epice şi simbolice, care continuau, peste decenii, marele mecanism parabolic din Astăzi. Acceptînd adevărul (de care-i era frică!), Boris se poticni din lectură, ştergîndu-şi broboanele de transpiraţie apărute brusc pe frunte. Avea chiar şi o temă, un titlu, mai exact – perfect adaptat alegoric, prin contrast, la vechiul roman –, Ieri. În jurul titlului în chestiune se ţesea, cu repeziciune, materia narativă, precum rotocoalele de foc de deasupra epicentrului unei explozii. Gălăgia din amfiteatru îl făcu să-şi privească ceasul. Vorbise fără întrerupere o oră şi patruzeci şi cinci de minute. Studenţii păreau exasperaţi. Le ceru o dată pentru examen, semnă foaia de programare adusă la catedră de şefa de grupă, îi salută bleg, ca de obicei, şi ieşi din sală cu un mers greoi. Indiscutabil, Mercuti nu mai arăta ca în trecut. După 1990 se gîrbovise subit şi crescuse în greutate enorm, deşi, paradoxal, cu greu ar fi putut spune cineva că se îngrăşase. Mai degrabă se mărise, se dilatase curios, îşi pierduse alura atletică şi vioiciunea din tinereţe.

Îşi repeta înfuriat faptul că ajunsese să meargă aidoma lui Yeti, Omul Zăpezilor, deşi Cristina continua să-i dea toate asigurările că nu-l vedea aproape deloc schimbat. Cîntarul nu minţea totuşi. Avea cincisprezece kilograme în plus şi majoritatea costumelor vechi nu-i mai veneau. Îl intriga talia care nu se rotunjise practic deloc şi faţa – foarte interesant – ceva mai ascuţită ca în trecut. Pilozitatea i se accentuase supărător şi, dacă ideea fixă a îmbătrînirii timpurii nu i-ar fi influenţat toate concluziile despre sine, probabil că s-ar fi gîndit serios la necesitatea unui control hormonal. Mergea apăsat, cu capul în jos, pe lîngă ziduri, preocupat parcă să nu fie recunoscut şi acostat. Spre disperarea sa, tocmai atunci se auzi strigat:

— Domn’ profesor Mercuti, domn’ profesor…

Întoarse o privire îngrozită, de cîine hăituit, întrucît recunoscuse vocea. Era Normanu, un profesor de la Franceză, singurul din toată Facultatea care părea dispus să-i vorbească oricînd şi oricum. Povestea lui Normanu era una dintre melodramele în vogă ale Literelor din ultima vreme. Omul era puţin mai mare decît el şi decît Victor. La doar patruzeci şi unu de ani, imediat după Revoluţia din 1989, Petronel Normanu „se senilizase“ abrupt din motive necunoscute, transformîndu-se într-o figură tragicomică a întregii Universităţi. Inapt să-şi mai ţină cursurile, colegii îi găsiseră tot felul de subterfugii juridice pentru a-l păstra la catedră şi a nu-l trimite la o pensionare timpurie şi pauperă („în anii de graţie ai noului capitalism românesc, 1990-1996“, îşi zicea adesea cu obidă, pentru sine, Mercuti!). Decanul jongla cu sabatice şi norme de cercetare, încercînd să amîne tristul deznodămînt. Normanu fusese – de tînăr, asemenea lui Olescu şi Mercuti – un publicist redutabil, cu succese notabile. Primise poziţia de profesor plin foarte repede şi se bucurase de aprecieri fireşti în rîndul studenţilor. Însă, pe nepusă masă, se produse dezastrul. Mai întîi, ambiguu, abia perceptibil, mai tîrziu însă tot mai accentuat, pînă s-a ajuns, iată, în pragul paroxismului. Dacă, în urmă cu trei-patru ani, problemele lui Normanu se limitau încă la o anume indolenţă ciudată faţă de lumea înconjurătoare, însoţită de un zîmbet nătîng şi o oarecare neglijenţă vestimentară, acum situaţia degenerase complet.

De cîteva luni, prezenţa lui în Universitate se dovedea a fi stînjenitoare. Îşi petrecea marea majoritate a timpului aici (circulau zvonuri că ar fi dormit la Catedră), fiind văzut cum bîntuia pe coridoare şi deschidea uşile tuturor încăperilor întîlnite în cale (inclusiv pe cele ale toaletelor). Întreba senin şi cu un fel de bonomie ghiduşă pe cei descoperiţi înăuntru „Dar ce faceţi în sala asta?“, după care pleca grăbit, fără să aştepte răspunsul, către o ţintă necunoscută. Impresionantă la Normanu rămăsese memoria numelor. Ştia exact identitatea celui căruia i se adresa şi pe care, extrem de des, îl supunea unui penibil interogatoriu. Mercuti părea să fie una dintre victimele lui favorite. Ursuzenia şi izolarea lui Boris – care alungau aproape pe toată lumea (cu excepţia lui Olescu!) – nu constituiau un impediment pentru Normanu, ci, dimpotrivă, un nebănuit stimulent, acţionînd ca un magnet de mare forţă.

— Vă salut, mormăi Boris, încetinind pasul, dar fără să se oprească.

Silueta subţire şi deşirată a lui Normanu se apropie ameninţător.

— Este conferinţă în Aulă despre avort. Nu mergeţi? se interesă el, sărind peste orice altă introducere.

— Nu, sînt ocupat. Îmi pare rău, spuse Mercuti mimînd graba.

— Da’ spuneţi-mi, domnu’ Mercuti, zise Normanu tare, atrăgînd atenţia studenţilor din zonă, studenţi care, cînd îl vedeau prin Universitate, îşi dădeau coate şi acceptau, de regulă, bucuroşi o conversaţie scurtă cu el pentru amuzament, de cîte ori faceţi treabă mare pe zi?

Mercuti tresări violent şi simţi fiori de gheaţă pe şira spinării. Auzi rîsetele înfundate ale tinerilor – martori fără voia lor la dialog – şi, derutat, se lovi cu umărul de perete.

— Vorbim altădată, domnul Normanu, rosti el aproape şoptit. Tata este bolnav, mă grăbesc la spital.

Ce curiozitate, constată, Normanu era primul coleg din Facultate căruia îi destăinuia cel mai nou necaz al său!

— Treaba mare e un lucru important, domnu’ profesor, continuă profesorul de la Franceză cu glas egal, netulburat. Mi-aş dori să ştiu cum şi cînd faceţi treabă mare. Şi, totodată, cît de mult, din punct de vedere cantitativ…

Mercuti coborî scările, lăsînd în urmă ilaritatea produsă de Normanu printre studenţii-spectatori şi îşi aminti filozofările lui Victor pe marginea tristului caz. „Normanu este, bătrîne“, observase acesta odată, în camera-bibliotecă a lui Mercuti (de acasă), cînd sorbeau cafea şi discutau relaxaţi, „memento mori pentru fiecare dintre noi. E bine să-l ţinem cît putem în Universitate, ca să ne estompăm orgoliile şi mica-mare emfază de universitari provinciali. Trăim vremuri cumplite, în care erodarea intelectuală acţionează mai rapid ca oricînd. Să privim atent în oglindă şi îl vom vedea cu toţii pe Normanu din noi!“. Lui Victor îi plăceau teoretizările ad-hoc pe orice temă, aluneca uneori în retorica scepticismului, deşi, în existenţa de zi cu zi, se dovedise un tip foarte dinamic, punînd „viaţa activă“ deasupra „vieţii contemplative“ (ca Boris odinioară!). Olescu savura discursurile străbătute de un oarecare puseu meditativ-nostalgic. Adora deducţiile complicate, încărcate de tragism. Extrăgea tema (pesimistă) din piatră seacă, te convingea să-ţi schimbi convingerile optimiste (ivite poate, firesc, din stilul tău de viaţă!) în numai cîteva secunde. De pildă, îşi iubea enorm cîinele, un schnauzer uriaş – Beşleagă, pe numele său straniu –, şi vorbea frecvent, cu patos, despre bizareriile giganticului animal, căutînd să le ataşeze semnificaţii oculte. „E cel mai laş cîine din lume“, subliniase el odată. „Cînd ieşim la plimbare, în pofida staturii lui grotesc-enorme, se lasă fugărit de toate cotarlele. Are o frică obscenă de lume, preferă să stea tolănit în casă şi să mă privească apatic printre cîrlionţi în loc să meargă în parc. Pare că veghează… Da, da… Asta e, veghează! Veghează paşii mei mărunţi spre autoanihilare, sugerînd, în nemişcarea înfricoşătoare, natura implacabil-malignă a tuturor destinelor din Univers. Beşleagă funcţionează ca un cod mnemotehnic al ireversibilităţii biografiilor noastre şi, în speţă, al ireversibilităţii traiectoriei mele de individ. Este fatum malus la un nivel metaforic. Reprezintă masca Durerii din vechea commedia dell’arte… De aceea mă simt atît de profund legat de el. Îmi produce o stare de pleasure in pain, de care nu mă pot elibera.“

Amintindu-şi analizele sofisticate ale lui Victor, Mercuti zîmbi – fără îndoială, pentru prima şi ultima oară în acea săptămînă –, după care, ajuns în parcarea Universităţii, urcă în Dacia lui 1310 (din ’87) şi demară în forţă. Voia să ajungă la spital înainte de prînz.

*

— Prin urmare, nu aveţi nici un dubiu în privinţa diagnosticului… spuse cu un uşor tremur în glas Victor Olescu, privindu-l descumpănit pe medicul cu fizionomie de castor-hîrciog din faţa lui.

— Absolut nici unul, din nefericire, răspunse acesta cu glas piţigăiat. Suferiţi de arterită. Cele trei rînduri de analize pe care vi le-am făcut nu lasă loc pentru îndoieli. Trebuie să începeţi imediat tratamentul.

Olescu ştia foarte bine că doctorul Forga era un chirurg remarcabil, cu specializare în bolile circulatorii, şi, ca atare, căzu repede în deprimare. Ar fi preferat acum ca faimosul „umefist“ (cum le spuneau ei, universitarii tradiţionali, medicilor – profesori, la rîndul lor, la Universitatea de Medicină şi Farmacie) să fie un diletant notoriu, suspect de impostură, pentru a mai putea nutri speranţa ca boala cumplită ce-i fusese menţionată să constituie doar un (fals) semnal de epuizare a organismului suprasolicitat. Aşa, fizionomia rigidă, de rozător, neclintită ca faţa unei statui – etalată de Forga oarecum insolent, credea Victor fără să ştie de ce – avea darul să-i reteze orice gînd eliberator. Omul ştia ce spune şi părea chiar să-şi folosească ştiinţa cu o anumită doză de sadism. Boala era pumnalul răsucit în rană, pumnal pe care umefistul îl răsucea însă cu plăcere diabolică, oferind nenumărate detalii tehnice vizavi de dezvoltarea maladiei. Olescu îl urî dintr-odată teribil pe Forga, deşi umbra de raţionalitate care se mai zbătea încă în interiorul conştiinţei sale bulversate îi şoptea, aidoma unui ecou greu perceptibil, că o asemenea atitudine friza absurdul. Nu atît surpriza bolii îl dărîmase pe Victor, cît coexistenţa trăirilor de extaz şi agonie în intervalul unei singure dimineţi.

La nouă şi treizeci de minute, pe cînd se pregătea să iasă din casă pentru întîlnirea cu Forga, sunase telefonul, parcă mai ascuţit decît altădată. Liana, care se procopsise cu o săptămînă liberă (la Geografie intrau în sesiune, nu se ştia de ce – poate pentru că studenţii şi unii dintre profesorii lor porneau vara, bezmetici, în expediţii de cercetare prin munţii patriei –, mai devreme!) şi nu-şi găsea locul, toată ziua, în apartamentul cu trei camere, achiziţionat în urmă cu un an de la un coleg, răspunse imediat. După cîteva secunde începu să-i facă semne cu mîna, dilatîndu-şi ochii într-o manieră terifiantă. Olescu îi smulse receptorul şi, curînd, simţi şi el un fior rece de-a lungul coloanei vertebrale, păstrîndu-şi totuşi calmul şi arborînd un zîmbet relaxat. Îl căuta ataşatul cultural al Statelor Unite, care vorbea chiar din biroul său de la Ambasadă. Victor reţinuse acest detaliu – oferit, absolut neutru, de interlocutorul anglofon –, întrucît vizitase cabinetul respectiv nu demult, într-o scurtă descindere în Capitală, unde, printre alte probleme culturale şi administrative, inclusese şi o necesară întrevedere cu domnul Mel Bowen, diplomatul în cauză. Cei doi se cunoşteau de cîteva luni, de la diverse simpozioane şi întruniri pe teme americanistice, şi ajunseseră treptat la amiciţie. Desigur, aici trebuia căutată explicaţia faptului că ataşatul cultural îl suna acum personal – şi nu lăsa această sarcină vreunei secretare! – pentru a-l informa (şi felicita!) că Guvernul american (mai precis comisia specializată de selecţie a dosarelor concurente) îi aprobase o vizită academică, de douăsprezece luni (cu posibilitate de prelungire), la prestigioasa Ellizone State University, de pe Coasta de Vest, în localitatea Bryson. Urma să ocupe funcţia de full-time Visiting Professor – timp de două semestre – la Catedra de Engleză de la Ellizone State, cu normă de predare pe literatură americană. Lucru important, pe parcursul şederii peste Ocean putea fi însoţit de întreaga familie (se acorda o sumă suplimentară de bani pentru accompanying persons la fellowship-ul propriu-zis!). Bowen îl ruga să se prezinte neîntîrziat la Ambasadă pentru a face demersurile legate de plecare. Cei din Bryson îl aşteptau la mijlocul lunii iulie, avînd în vedere că şcoala începea pe 26 august.

Olescu aproape că leşină de fericire. În 1991 primise un research grant de zece luni pe Coasta de Est (la Johns Hopkins) şi, deşi stătuse fără familie (sau poate tocmai de aceea, glumeau gurile rele), trăise o stare de beatitudine continuă. America (un calvar pentru mulţi dintre colegii săi care ajunseseră acolo în diverse momente după ’90) îi dezvăluise lui o latură mirifică, transcendentă, pe care o bănuia revelată numai primilor exploratori ai Lumii Noi. De la sosirea înapoi în ţară, în ’92 (cînd devenise Rectorul Universităţii), nu trăise decît cu gîndul – cu obsesia chiar – reîntoarcerii în SUA. La alegerile din primăvară refuzase să mai candideze pentru un mandat rectoral (ultimul ce i se putea acorda!), cu speranţa secretă că în vară îi va fi aprobată solicitarea unui scholarship guvernamental american. Îi decepţionase pe mulţi din Senat, care aşteptau ca el să continue efortul reformist început în urmă cu patru ani. Victor realizase însă, între timp, că reforma reprezenta de fapt formula magică pentru crearea unei noi tipologii de paraziţi academici. Mai mult, înţelesese că pe lista de priorităţi ar fi trebuit să se afle cărţile lui – abandonate din ’90 încoace – şi nu Universitatea ca sistem, un monstru birocratic, ros de multiple disfuncţionalităţi. Nu ar fi vrut să repete greşeala lui Mercuti de acum mai bine de un deceniu şi jumătate. Ea îl marcase pe Boris, în mod evident, pentru toată viaţa. Nici după şase ani de „normalitate“ prietenul său cel mai vechi nu arăta că şi-ar fi revenit din alienare. Părea mai straniu ca oricînd, pînă şi fizionomia i se sălbăticise. Victor bănuia că, prin intrarea în administraţie, fie şi în sisteme politice diferite, fusese la un pas de repetarea tragediei lui Mercuti. Retragerea aceasta impredictibilă (pentru mulţi) îi deschidea din nou „porţile sinelui“, ceea ce, în limbajul încîlcit-metaforizant al lui Olescu, însemna perspectiva scrisului. Între America şi cărţile sale exista o legătură indestructibilă. Studiile pe care le elaborase pînă în prezent şi care îi aduseseră – o binemeritată, în opinia tuturor! – notorietate se ocupau de aspecte subtile ale civilizaţiei de peste Ocean. Ca şi Mercuti, le scrisese înainte de ’90, dar, fără şansa culoarului sociopolitic al lui Boris, publicase prea puţin în acele vremuri.

Grosul textelor lui (inclusiv teza de doctorat, care investiga visul american în epoca puritană) apăruse în ultimii ani, perioadă în care celebritatea universitară îl „lovise“, practic, peste noapte. Chiar şi romanul (redactat în SUA, în intervalul petrecut la Johns Hopkins), opera de care se simţea cel mai ataşat (apreciată încă de la la publicare, preluată deja de un important editor american), îşi plasa acţiunea pe imensul continent apusean. De cinci ani – de cînd scrisese naraţiunea în cauză, intitulată Baltimore, într-un ritm infernal, sub un fel de narcoză a scriiturii – nu mai regăsise identitatea „auctorelui“ euforic, apt să respire literatură, să mănînce carevasăzică epic pe pîine, pentru a se putea angaja, cu acelaşi entuziasm, într-un proiect similar. Hîrtiile şi mediocritatea celor din jur o alungaseră în străfundurile subconştientului, de unde nu se ştia dacă va mai putea renaşte vreodată. Un singur lucru, probabil, ar fi avut şansa să-l revigoreze, să-l învie pe vechiul Olescu: întoarcerea în America! Şi iată că, atunci cînd se gîndea mai puţin la reuşită, minunea se produse! Vestea bolii îl lovi, prin urmare, în moalele capului, deşi, dacă impactul emoţional al momentului nu ar fi fost atît de mare, ar fi recunoscut, obiectiv, că starea sa actuală nu era o surpriză de proporţii. Se simţea rău de cîteva luni. Avea dureri puternice în gambele picioarelor – care-i şi amorţeau, de altfel, frecvent –, se oprea săgetat din mers („claudicaţie“, îi spusese Forga în jargonul său sadic-profesionalizat!), făcea febră mică şi observase recent că paloarea membrelor inferioare degenerase spre vînăt-negru. Slăbise mult, se atrofiase – îşi zicea, privindu-se, îngrijorat, în oglinda uriaşă de la baie – şi respira cu dificultate. Fusese toată viaţa un fumător înrăit. Începuse să tragă în piept pe la doisprezece ani, iar acum nu avea linişte fără trei pachete de Kent pe zi (fumase, în juneţe, desigur, şi Mărăşeşti sau Carpaţi, ca orice adolescent al comunismului românesc!). Cristina Mercuti, o doctoriţă foarte bună, dar ratată (din cauza carierei politice „ceauşiste“ a soţului), îl implorase să meargă la Forga, observîndu-i simptomele. Deşi nu-i spusese nimic, Olescu era convins acum că ea a ştiut de la bun început de arterită.

Îl privi atent pe medicul din faţa lui şi avu sentimentul că dinţii de castor-hîrciog se înşiruiseră într-un rînjet sfidător. Îşi căută ţigările şi, în aceeaşi clipă, tresări la ţipătul nefiresc (consideră Victor) emis de Forga:

— Încă două-trei pachete din astea şi rămîneţi fără piciorul drept, cel mai afectat de maladie! Urmează stîngul… Trebuie să înţelegeţi că sînteţi într-un stadiu avansat al bolii! Dreptul – repet – e în pragul cangrenei. Aveţi nevoie de tratament neîntîrziat şi de regim. Altfel, mai curînd decît bănuiţi, veţi fi în imposibilitatea de a merge. Primul lucru pe care îl aruncaţi la coş, acum, în faţa mea (Forga se uită la el cu răutate), e pachetul de ţigări. Apoi, adio cafea, alcool şi prăjeli…

Ascultîndu-l pe doctor şi, mai ales, auzind cuvîntul „adio“, şi-l aminti pe Mel Gibson (în Hamlet-ul lui Zeffirelli) cum striga – pe meterezele castelului Elsimore, reconstituit în stil hollywoodian –, după întîlnirea cu fantoma tatălui şi aflarea adevărului teribil, „Adieu, adieu!“, într-un accent „australiano-americanofon“, caraghios, imposibil de imitat. Se întrebă mirat de ce îi veneau în minte asemenea bazaconii în momente atît de încordate. Să fie oare vorba despre acel pleasure in pain filozofic, acea „plăcere în durere“, despre care vorbea adesea cu Boris şi care ar amesteca, oximoronic, extremele? Rîsu’-plînsu’, tragicomedia, voluptatea durerii, moartea eliberatoare şi toate celelalte aiureli paradoxale din cultura mondială.

— Domnule profesor… spuse Victor cu glas scăzut.

— Vă voi prescrie o serie de medicamente puternice – şi foarte scumpe, vă previn –, sperînd că veţi scăpa de intervenţia chirurgicală, continuă Forga fără să-l audă pe Olescu. Nu excludem varianta unei internări scurte în viitorul apropiat.

— Domnule profesor… repetă Victor cu ton ridicat.

Forga se opri, devenind atent.

— Plec în America pentru un an, poate doi…

Marea lui bucurie matinală (ajunsă incertă acum, în preajma prînzului) era împărtăşită, aberant, mai întîi unui străin, iar nu celor de la Facultate şi, în primul rînd, lui Mercuti (cu care sperase să o întoarcă pe toate feţele, la o bere, în acea după-amiază). Iarăşi, fără a-şi putea explica prin ce coridoare morbide ale conştiinţei se produceau astfel de „transferuri“, se pomeni brusc gîndindu-se la Jaroslav Hašek, mai precis la un personaj obscur din celebrul său roman Peripeţiile bravului soldat Švejk în Războiul Mondial (carte citită cu decenii în urmă, în studenţie, dar savurată, aproape învăţată pe dinafară!), un abstinent (antialcoolic, în limbajul modern), care se hotărăşte să facă o călătorie în jurul lumii. Celebrează cu prietenii momentul plecării şi, la insistenţele acestora, bea un pahar de alcool pentru a marca sacralitatea evenimentului. Porneşte deci în expediţie, dar, cu gustul deschis de licoarea tare, se opreşte cîte puţin în toate cîrciumile pragheze apărute în drum, unde cinsteşte iniţiativa voiajului, sorbind iute cîte un pahar de şliboviţă. Într-un tîrziu, epuizat de înconjurul dat – în dezorientarea sa alcoolică – bătrînei capitale cehe, se prăbuşeşte într-o piaţă publică, urlînd din adîncul fiinţei lui: „Mă piş pe călătoria în jurul lumii!“. Olescu şi-l imagină pe Forga năpustindu-se asupra lui, acolo, în cabinet, şi – oripilat de ideea plecării unui bolnav de arterită în America – retezîndu-i instantaneu piciorul drept. Se vedea tîrîndu-se ca o rîmă pe coridoarele spitalului şi strigînd din rărunchi: „Mă piş pe călătoria în America! Mă piş pe orice fel de bursă guvernamentală americană! Am arterită…“.

— Nu văd aici un impediment major, îl întrerupse Forga din coşmarul diurn, atît timp cît veţi continua acolo, cu stricteţe, regimul şi tratamentul. Sînt convins că veţi beneficia de o asigurare medicală excelentă…

— Asigurare am, neîndoios, spuse Victor. Problema e că în urmă cu cîteva luni am completat o declaraţie de istoric medical personal, unde m-am declarat perfect sănătos. Revenind acum asupra acestui punct şi, mai ales, cu o asemenea boală – ce presupune atenţie deosebită şi anumite restricţii de activitate – mă tem că aş influenţa negativ percepţia responsabililor americani, mergînd pînă la eventuala reconsiderare a acceptării mele acolo. Pe de altă parte, ascunderea adevărului, sosirea netulburată în SUA – însoţită de începerea imediată a tratamentului în spitalele locale – m-ar deconspira ca neserios şi ca tăinuitor periculos al realităţii, punîndu-mă într-o postură delicată… Aici este, dacă mă-nţelegeţi, marea mea problemă…

Avu sentimentul că Forga îl priveşte cu satisfacţie ticăloasă. Îi păru rău, pentru o clipă, că trădase atît de uşor o dilemă intimă şi nu păstrase dialogul în zona neutralităţii profesionale. Apoi, fără explicaţie, îi veni în minte un cuvînt burlesc: Shit! Era titlul unui roman recent, scris de un tînăr prozator, aparent foarte apreciat. Cum putea totuşi cineva să-şi intituleze cartea Shit?, se întrebase Victor atunci ca şi acum. Şi, iată, Shit! Aşa îşi caracteriza Olescu, succint, starea de spirit după neinspirata mărturisire făcută lui Forga.

— Aspectele etice ale problemei vă privesc, replică, într-un tîrziu, doctorul. Din punct de vedere medical însă – singura mea responsabilitate, de altfel, în cazul de faţă –, situaţia, cum v-am spus, este critică. Vă rog să începeţi chiar de azi administrarea medicamentelor de pe această reţetă!

Forga îi înmînă o hîrtie pe care Victor o privi cu surprindere, întrucît nu realizase cînd avusese timp castorul-hîrciog să o scrie.

— Peste o săptămînă vă aştept la control. În funcţie de rezultat, voi decide dacă va trebui să vă internez sau nu.

Ieşind din giganticul spital universitar, Victor încercă să desluşească scrisul lui Forga, dar nu reuşi să citească decît diagnosticul – „Arterită evolutivă cu aspect cangrenos – membru inferior drept“. Denumirile medicamentelor erau practic indescifrabile (se întrebă de ce nimeni nu pusese pînă acum, în mod ferm, problema psihanalizării scrisului medicilor, întrucît părea o întreprindere culturală ce ar fi putut duce la surprize de proporţii – ceva de genul „aceşti bolnavi care ne tratează“!). Dezactivă alarma Opelului său Vectra (cumpărat la „mîna a doua“) de la aproape zece metri şi se gîndi că maşinii i-ar fi priit o vizită la spălătorie, pentru a nu mai oferi imaginea aceasta dezolantă. Urcă la volan îngîndurat. Zări şapca lui Bobo pe bancheta din spate. Fiul lui avea zece ani. Ce se va întîmpla cu el dacă „arterita evolutivă“ îl va răpune înainte de vreme? Trebuia să o întrebe pe Cristina Mercuti – cît mai curînd – despre prognosticul celor aflaţi în situaţia sa. Îşi amintea cazul unui bărbat (destul de tînăr) din copilărie, care murise în doar cîţiva ani de luptă cu arterita. Omul în cauză era unchiul unui bun prieten de-al lui (şi de-al lui Mercuti) la acea vreme, prieten de la care aflase detalii înfricoşătoare vizavi de teribila morbiditate. În fiecare lună, bolnavului i se amputau fragmente (cangrenizate) din ambele picioare. La scurt timp după debutul bolii şi, desigur, în urma numeroaselor operaţii, individul ajunsese o arătare. În insensibilitatea specifică vîrstei, nepotul îşi numea unchiul – cu umor negru – „Hopa-Mitică“, spre distracţia insensibilă a celorlalţi copii. Rememora cum respectivul tovarăş de joacă îşi cîştigase o mare popularitate în gaşcă datorită poveştii sale de groază, care „primea“ periodic noi episoade de coşmar. Toţi băieţii se strîngeau în jurul povestitorului (ce părea deţinătorul secretelor unui misterios rit iniţiatic) şi aşteptau nerăbdători ca el să-şi ţeasă descrierile nefireşti. Pe măsură ce faima îi creştea, învăţase să fie rugat să nareze, să se alinte, asemenea vedetelor. O vedetă de cartier, se înţelege. Odată, cînd fumurile tînărului erou depăşiseră limitele acceptabilului, unul dintre ascultători – bănuia că însuşi Mercuti – ceru vehement, printr-o frază antologică, începerea neîntîrziată a povestirii: „Spune, mă, marţafoiule, ce mai face piticania!“.

O „piticanie“, asta urma să devină. De fapt, într-o oarecare măsură, ajusese deja o „piticanie“, „atrofierea“ lui din ultimul timp nefiind altceva (acum se simţea pe deplin lămurit) decît startul hotărît al bolii. Se imagină în scaun cu rotile, împins de Liana prin campusul de la Ellizone, cu Bobo şi Beşleagă mergînd alături în tăcere – adevărat şi dramatic tablou al „vremurilor de bejenie“. Nu prea ştia cum să se vizualizeze în acest scaun cu rotile: cu unul sau cu ambele picioare retezate? Ori cu toate membrele amputate, aidoma unei omizi gigantice, scoase în public din cauza semnificaţiei ei anamnetice, pentru valoarea sa de memento mori. Precum Normanu, gîndi Olescu fulgerător. „Codul mnemotehnic“, simbolul degradării, prin excelenţă, în viaţa simpaticei lor Facultăţi. Va fi un Normanu al Universităţii Ellizone, un punct de atracţie grotescă, o curiozitate a naturii şi, concomitent, un mesaj încifrat, transcendent, al ei: „Pocăiţi-vă, vremea judecăţii este aproape!“.

Intră lent în parcarea Universităţii, fiind claxonat strident de un taximetrist care nu înţelegea cum cineva poate ocupa atît de multă vreme carosabilul la o oră de trafic intens, şi opri pe vechiul său loc (de Rector), nerevendicat încă (straniu, la trei luni de la alegerea noii echipe administrative!) de nimeni. Ştia că Boris ţinea cursul de Postmodernism pînă la douăsprezece şi ar fi vrut să-l întîlnească. Simţea că o discuţie cu Mercuti – singurul prieten din armata de cunoştinţe ce-l înconjura din toate direcţiile – i-ar fi făcut bine în contextul actual. Încuie, activînd alarma maşinii, şi porni agale spre corpul principal al clădirii. Se temea de „claudicaţiile“ lui Forga şi, pentru a evita situaţiile penibile, adoptase de ceva timp mersul-promenadă (care, în opinia unora, era un semn de aroganţă, semănînd cu mişcarea aristocratic-semeaţă a latifundiarului pe propria moşie, în cazul de faţă, desigur, Universitatea!). Tresări cînd îl văzu pe Normanu păzind (parcă) accesul în incintă, scrutînd zările cu un aer preocupat. În spatele lui, portarul instituţiei îl privea nedumerit pe profesorul de la Franceză, neîndrăznind totuşi să-i spună că deranja circulaţia oamenilor.

— Bună ziua, domn’ profesor, strigă cerberul improvizat, cu aceeaşi voce ghiduşă cu care aborda pe toată lumea, acoperind, prin sonoritate, urarea respectuoasă „Să trăiţi!“ a portarului.

Purta o cămaşă pătată şi ruptă. Părul sur îi acoperea dezordonat fruntea, iar trupul arăta mai bizar ca oricînd – deformat, lăţit nenatural, deşi altfel slab, uscat, ascuţit.

— Vă salut, zise Olescu destul de jovial. Deprinsese obiceiuri diplomatice în perioada mandatului de Rector şi reuşea să-şi mascheze fără efort sentimentele reale sub o gestică de bonomie paternalistă.

— Ce mai faceţi? întrebă el, nevenindu-i să creadă că, din automatistul civilităţii, tocmai rostise aşa ceva.

— Scriu un text mai lung, ţipă Normanu, atrăgînd atenţia ca de obicei. Nu prea ştiu ce este – nuvelă, roman sau povestire? Aş vrea să să vi-l arăt cîndva!

— Bine, bine, spuse Victor cu jumătate de gură, în mod vizibil speriat. Oricînd, ştiţi, mă găsiţi la Catedră ori la mine în cabinet, adăugă el, mirat din nou de vorbele care-i ieşeau din gură.

Reuşi să se strecoare pe lîngă silueta deşirată a interlocutorului său şi grăbi pasul.

— Vin negreşit, continuă Normanu. Vă ofer scriitura şi vă rog să-mi daţi orele înapoi!

Victor nu consideră ciudată atît solicitarea în sine (adresată cuiva care nu mai constituia un factor decizional în Universitate), cît nebănuita luciditate a colegului său. Scrisese ceva şi, prin urmare, dorea să se întoarcă la Catedră. Cu alte cuvinte, înţelegea că fusese afectat de o boală cu simptome de degenerescenţă intelectuală, dar acum, spera el, îşi revenise. Dacă era capabil să creeze, era capabil şi să predea cursuri studenţilor. Bun raţionament! Îl privi cu un oarecare optimism pe cel căruia îi atribuise adesea „etichete“ precum Lunaticul Victorian şi Umbra lui Alzheimer la Universitate, zîmbindu-i. Încurajat, Normanu veni după el cu paşi mari.

— Vreau să vă mai întreb ceva…

— Da, acceptă ceva mai destins Olescu, oprindu-se.

— De cîte ori faceţi treabă mare pe zi?

Victor simţi că are un moment de claudicaţie, cu pierdere subită a respiraţiei. Portarul Universităţii înlemnise în ghereta sa. Pentru el, Olescu rămăsese – orice s-ar fi spus – o imagine a şefiei supreme în colosul universitar.

— O dată… pe zi… bănuiesc, şopti Victor cu greutate.

Normanu, descumpănit parcă de primirea unui răspuns, făcu o piruetă graţioasă pe călcîie şi se îndepărtă fără un cuvînt. Olescu, stingherit, aruncă o privire portarului îngheţat – veritabilă sugestie statuară a Surzeniei – şi apoi îşi continuă drumul concentrat pe aducerea pulsului inimii la ritmul normal. Se întrebă, tulburat, cine este nebunul în astfel de împrejurări? Cel care întreabă sau cel care, împotriva voinţei sale, răspunde conştiincios?… Luă ascensorul pînă la etajul trei al clădirii principale (bine că „ăştia“ nu-i puseseră orele amicului său în podul plin cu lilieci al Universităţii, la cît de mult îl „simpatizau“, gîndi Victor!), unde, în amfiteatrul Z63, ar fi trebuit să-şi ţină Mercuti cursul. Spre surprinderea lui, sala era deja goală, deşi ceasul nu arăta nici măcar douăsprezece fără treisprezece minute. Ceva neprevăzut se întîmplase. Ştia că Boris obişnuia să treacă mereu de „fără zece“, exasperîndu-şi studenţii. „Nu din compulsie oratorică şi nici din profesionalism excesiv“, i se confesase acesta, „ci din cauza multitudinii de meditaţiuni care mă bîntuie. Citesc automat foile pregătite dinainte şi nu mă sinchisesc o secundă de intonaţie. Mă gîndesc, fără excepţie, la altceva. Victor zîmbise politicos, ascultîndu-l, dar, în forul lui interior, comportamentul profesional al amicului său i se părea inacceptabil. Efortul didactic rămînea pentru Olescu tot atît de important ca scrisul cărţilor şi trebuia dus la bun sfîrşit cu orice preţ. În plus, indolenţa îl împingea pe Boris să dea numai note foarte mari şi să fugă speriat de contestaţii, explicaţii şi chiar de dialoguri neutre cu studenţii. Prin contrast, Victor nu renunţa niciodată la implicarea totală în procesul didactic, fiind totodată şi extrem de exigent (deşi iubit de studenţi). Nu redactase de mult o carte, era adevărat, dar se mîndrea cu generaţiile de studenţi pe care le modelase de-a lungul vremii şi, cu precădere, după 1990. Îl intriga faptul că Boris nu dădea doi bani pe efectele cursurilor sale şi de aceea bănuia că Mercuti se înstrăinase complet de viaţa academică, trăind-o impersonal, ca pe o necesitate istorică. Se întreba dacă prietenul său nu fusese născut cumva doar pentru politică (fie ea şi în zona culturii socialiste), comunismul oferindu-i odinioară exact ceea ce i se potrivea. Dacă plecarea lui la Minister, de la debutul anilor optzeci, nu a fost neapărat o greşeală, ci o chemare autentică a destinului?

Boris nu-i vorbea niciodată despre asta, iar în dialogurile lor Olescu nu îndrăznea (încă) să facă vreo aluzie la trecut. Tendinţa puţinilor apropiaţi ai lui Mercuti fusese întotdeauna de a-l vedea ca victimă a propriului apetit pentru succes, şi nu ca pe un politician cu vocaţie, zdrobit ulterior de sistem. Îşi amintea de Erecheş – bătrînul lor profesor de teorie critică şi literatură comparată –, care nu-l iertase pînă la moarte pe Boris pentru că, după un doctorat de succes şi prezenţe notabile în sfera universitar-culturală, acceptase fără să clipească propunerea autorităţilor comuniste de a intra în administraţie la cel mai înalt nivel. Şi dacă totuşi Erecheş se înşelase, nesesizînd adevărata dimensiune a lui Mercuti, care-l trăgea spre vita activa şi prea puţin spre vita contemplativa? Poate că bătrînul nu reuşise să accepte că ştiinţa lui era capabilă să creeze şi „lideri“, nu numai „filozofi“. Boris devenise un fel de „secretar de stat“ la Cultură („cultura“ nereprezentînd însă, în comunism, un Minister în adevăratul sens al cuvîntului!). Primise ca sarcină coordonarea editurilor şi revistelor artistice din ţară, activitate în care lumea îl receptase ca pe un „despot luminat“. Olescu folosea noţiunea incertă „un fel de Secretar de Stat“ întrucît funcţia reală a lui Mercuti nu reieşise nicicînd cu claritate din presă, zvonuri ori de altundeva, iar Boris evita actualmente să-şi amintească anii premergători Revoluţiei. Ceea ce se ştia cu certitudine era faptul că universitarul şi romancierul cu dosar sociopolitic impecabil şi succese intelectuale răsunătoare se bucura de aprecierile comuniştilor, avînd şanse să acceadă la poziţii semnificative în însuşi anturajul lui Nicolae Ceauşescu. În perioada dinaintea prăbuşirii lor, oficialităţile comuniste creaseră o isterie de atragere spre administraţie a tinerilor competenţi, crescuţi în spiritul „revoluţionar“ de după 1965, solidari, altfel zis, cu idealurile Titanului din Scorniceşti. Mercuti corespunsese cumva portretului-robot. Olescu, deşi în trecut se îndoise că selecţia fusese bine întocmită (Boris rămînea totuşi pentru el, un intelectual fin, greu comparabil cu agramaţii scoşi îndeobşte de comunişti în faţă!), privea astăzi situaţia cu alţi ochi.

Probabil că „porcodihania“, vorba bătrînului Erecheş, îşi simţise chemarea administrativă (nu putea să nu se compare, din nou antagonic, cu Boris, avînd în vedere că el nu simţise nici o plăcere în exercitarea puterii, trăindu-şi mandatul de Rector ca pe o sucombare spirituală!) şi o urmase curajos. Trecuse, cum ar veni, peste „meditaţiunile“ sterile. Oricare ar fi fost adevărul, cu siguranţă Mercuti suferea îngrozitor în prezent, revenirea la Universitatea de unde plecase marcînd, paradoxal, disoluţia personalităţii lui „politice“ (pline de strălucire în urmă cu un deceniu!). Shit, îşi spuse iarăşi cu voluptate Olescu, fiind convins că asta trăia prietenul său de şase ani, dar nu avea forţa să-i mărturisească. Intră în cabinet şi păru nemulţumit de dezordinea în care îşi ţinea lucrurile. Se duse la birou, ridică receptorul cu intenţia de a o suna pe Liana, dar formă numărul de acasă numai parţial. Se răzgîndi şi închise. Merse la fereastră şi privi copacii verzi din parcul Universităţii. Altădată, legănarea lor în vîntul uşor, de început de iunie, îi dădea un sentiment de vacanţă. Acum peisajul avea în el ceva dezolant. Fără vreun raţionament prealabil, hotărî să nu informeze Ambasada despre intempestiva sa maladie şi să plece în SUA ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat.

Era incorect, bineînţeles, însă – contrar părerilor lui din tinereţe, cînd trăia într-un idealism incorigibil, crezînd că va schimba lumea –, recent descoperise, aidoma tuturor generaţiilor anterioare la vremea lor, că, oricît de frumos te-ai minţi singur, viaţa nu se întemeiază pe principialitate. În trecut, mizase pe cartea onestităţii, ocolind ambiguităţile etice de orice tip. Nu regreta: pe intervale scurte, comunitatea îi înţelesese mesajul, oferindu-i încredere şi apreciere. Pe termen lung totuşi – realizase Olescu în timp –, rigiditatea corectitudinii absolute se dovedea pentru umanitate un exerciţiu obositor prin lipsa ei de varietate. Homo ludens va căuta mereu nuanţele joculare şi flexibile ale lucrurilor, refuzînd reprezentarea fixă, plicticoasă, a adevărului. Oricît de des le-ar fi invocat, nimeni nu părea dispus să ridice statui cinstei şi incoruptibilităţii. Nici măcar el, „principialul“ Victor Olescu. Principialitatea se manifesta, pînă la urmă, ca o formă de conformism. Tot idealismul lui juvenil, admitea astăzi, nu a fost în fond decît o variantă de sublimare a spaimei de autoritate (indusă timpuriu de părinţii săi – ambii încremeniţi într-un mic-burghezism provincial!). Adică fusese laş încă din copilărie – aidoma schnauzerului Beşleagă, pe care-l iubea enorm tocmai datorită similitudinii simbolice dintre ei –, preferînd să-şi mascheze handicapul sub masca verticalităţii morale. Nu va rata America – sensul vieţii sale profesionale şi, începuse să creadă, al vieţii lui în ansamblu! – de dragul unui „principiu“ sau, mai corect spus, din cauza inhibiţiei generate de raportul cu autoritatea. Va pleca acolo în orice condiţii. Se întoarse la uşă şi trase yala. Apoi reveni la birou, se aşeză cuminte pe scaun, îşi puse faţa în palme şi începu să plîngă înfundat.

*

Bătrînul Mercuti stătea nemişcat în pat, cu ochii în tavan. În braţul stîng îi era înfipt acul perfuziei, iar prin tubul legat de el primea în răstimpuri picurate un lichid incolor. Era întins perfect, fără pernă („o parte din tratament!“, îi spuseseră doctorii lui Boris), şi, din cînd în cînd, privea aparent nedumerit către fiul său. Nu putea să vorbească (articula doar nişte sunete bizare) şi paralizase complet pe partea stîngă a corpului. Mişca un singur braţ cu greutate. Reuşea să-şi încline capul, fără să-l ridice totuşi. „Accident cerebral emisferă dreaptă, cu pareză pe partea stînga şi afazie totală“, scrisese neurologul în foaia de observaţie. Pe fişa tomografică cineva adăugase: „Multiple infarcturi scoarţă cerebrală“. Şeful Clinicii îi explicase Cristinei – cu solidaritate de castă – că accidentul actual fusese anticipat de altele mai mici, insuficient de puternice pentru a da semnale din timp bolnavului. „Situaţia e destul de gravă“, îi zise el femeii în cabinetul personal, ignorîndu-l în continuare pe Boris, care părea astfel un tolerat în acea lume a halatelor albe. „Tratamentul va fi aplicat corect şi integral, însă domnul profesor se află la o vîrstă cînd nici celelalte organe nu sînt prea rezistente.“ Aluzia clară a medicului la eventualitatea dispariţiei bătrînului îi dădu fiori lui Mercuti, deşi se aştepta la acest lucru de vreo zece ani, de cînd tatăl său se pensionase (imediat după moartea soţiei), pierzîndu-şi subit orice vlagă şi interes existenţial. În ciuda pregătirii psihice vreme îndelungată şi a experienţei pierderii unuia dintre părinţi, confruntat cu faptul în sine, Boris se simţi profund tulburat. Probabil că, dacă ar fi fost singur, şi-ar fi îngăduit slăbiciunea izbucnirii în plîns. Seniorul Mercuti fusese o figură legendară a Universităţii, rămînînd în conştiinţa comunităţii intelectuale mult timp după retragerea lui. Efectele popularităţii puteau fi observate şi aici, în Spitalul de Neurochirurgie. Primise imediat rezerva de lux a unităţii (cu televizor), fusese tratat atent de personal şi apelat cu „domn’ profesor“. Toate acestea nu pentru că era şi Cristina doctoriţă, cunoscîndu-se, desigur, cu cei de la „Neuro“, ci pentru că numele Titus Mercuti încă avea rezonanţă în urbe.

Boris se obişnuise să nu se mai mire, de ceva timp, descoperind că Mercuti-senior era mult mai cunoscut şi mai apreciat decît el, juniorul, deşi situaţia ar fi trebuit să se fi schimbat, în principiu, de ani buni. Uneori mergea pînă acolo încît credea că însăşi reprimirea sa la Universitate se datora, într-o bună măsură, amintirii profesorului de filozofie Mercuti, şi nu (numai) intervenţiei lui Olescu. Bătrînul construise metodic, „pe verticală“, pe cînd Boris se răsfirase în plan „orizontal“, pierzîndu-şi reperele şi identitatea. În pofida onorurilor şi a gloriei de care beneficiase în urmă cu un deceniu şi jumătate, azi redevenise, iată, un necunoscut. Tatăl lui, în schimb, realizase, conştient ori nu, lucruri durabile (fusese profesor universitar, patruzeci şi cinci de ani, în acelaşi loc), pe cînd el se pierduse în mirajul gloriei efemere (căreia, paradoxal, acum îi ducea dorul într-un mod insuportabil). De aceea îi recunoştea lui Titus un ascendent indiscutabil. Oricît de sus ar fi ajuns vreodată în ierarhia politică, Boris ar fi trăit oricum, mereu, în cultul patern. În copilărie îşi văzuse tatăl ca pe un erou pozitiv, cu puteri nelimitate, fabuloase. Se arăta capabil să treacă peste orice obstacol, inspirînd băieţelului ager, cu priviri iscoditoare, o încredere neţărmuită. Bătrînul impusese această imagine fiului cu bună ştiinţă. Din motive neclare, de timpuriu, el dorise ca Boris să nu se limiteze, în existenţa lui socială, la mica strălucire provincială, ci să se îndrepte spre zonele triumfului naţional şi – de ce nu? – internaţional. Profesorul de filozofie ştia că un astfel de obiectiv nu putea fi atins decît prin crearea unei atmosfere adecvate în perioada infantilă: „Lumea este ca dulceaţa de caise făcută de mama“, îi spunea uneori copilului, „foarte bună şi îmbietoare, pînă cînd descoperi un sîmbure rătăcit strecurîndu-ţi-se-n gură. Dacă-l dai afară şi te plîngi, mama se va întrista pentru neatenţia ei, iar dacă încerci să-l înghiţi, poţi păţi ceva rău. Deci cum procedezi?“. „Mă prefac că trebuie să merg repede la baie şi acolo scap, pe şest, de el“, răspundea Boris rîzînd. „Exact! Să ţii minte că, în viaţă, din două soluţii contrare, a treia – care le îmbină pe amîndouă – e întotdeauna cea mai bună!“

Pe măsură ce Mercuti-junior creştea, seniorul îşi diversifica registrul paideic, urmărind simultan întărirea instinctului de conservare al băiatului, precum şi intensificarea voinţei lui de ascensiune socială şi, ulterior, politică. Nu se ştia exact de ce – Boris începuse, la un moment dat, să bănuiască o frustrare personală a bătrînului! –, dar tatăl voia să-şi modeleze fiul să devină pragmatic, apt să-şi folosească eficient educaţia de elită, matematic, metodic, în slujba succesului concret, palpabil, vizibil. Nu dorea, în mod evident, să-l vadă înţepenind într-o contemplaţie sterilă, „intelectualistă“, autosuficientă. Nu credea în „arta pentru artă“, ci în „arta pentru bani şi glorie“, arta ca instrument, nu ca finalitate. În mod cert, era aici un program menit să-l ferească pe Boris de o existenţă similară celei duse de el. Lucru, se gîndea Boris, perfect paradoxal! Tînărul Mercuti nu înţelegea ce putuse să fie eronat, disfuncţional, în cariera strălucită a tatălui. Ce detaliu existenţial personal îl deranjase pe bătrîn, detaliu de care trebuia să se străduiască atît de scrupulos să-l ferească pe el, fiul lui? În postura de profesor universitar de Istoria Filozofiei, Mercuti-senior excela, este drept însă că nu ca „savant“, ci mai degrabă ca „figură“ publică – fapt cît se poate de benefic în anii şaizeci-şaptezeci şi, fără îndoială, nu la îndemîna oricui. Îşi cucerea auditoriul prin histrionism şi nu neapărat prin idei, se urca pe catedră în faţa amfiteatrului plin, povestea o mulţime de năzdrăvănii la curs, îşi fabrica o voce neverosimilă cu care „cînta“ frazele, mima sorbirea cucutei din cupă, vorbind despre Apărarea lui Socrate, avea – pe scurt – o vocaţie extremă a pitorescului, fără a ieşi, nota bene, din zona rafinamentului intelectual! Circulau poveşti haioase despre el – unele reale, altele inventate –, specifice folclorului studenţesc. I se puneau pe seamă întîmplări nemaipomenite, populate de personaje de-a dreptul fantastice. Odată cu trecerea anilor, mai ales că opera (scrisă, nu didactică!) a bătrînului rămăsese destul de subţire (cam neconvingătoare, din punct de vedere „ştiinţific“, aşa cum se zicea mai nou în universul academic versatil!), Boris ajunsese să suspecteze acest comportament excentric de disimulare.

Cel mai probabil, era la mijloc disimularea unui enigmatic eşec din tinereţe. Mercuti nu îndrăznea să-şi bănuiască tatăl de ratare (de altfel, oricine i-ar fi rîs în nas dacă ar fi venit cu o asemenea ipoteză), dar nu putea evita presupunerea că bătrînul aşteptase, dacă nu altceva, cel puţin mai mult, de la propria viaţă, că se împotmolise cîndva, în efortul de realizare a unui proiect numai de el ştiut. A preferat pesemne, din raţiuni misterioase, să aleagă o cale diferită şi să-şi transfere aspiraţiile apoi, subtil, către fiu. Prea se observa o notă de falsitate în jubilaţia continuă a seniorului, prea se chinuia să-i convingă pe toţi de acurateţea extazului său profesional. Presupunerea i se confirmase parţial lui Boris la moartea mamei (asociată imediat şi cu pensionarea bătrînului profesor), cînd Mercuti-senior căzuse în stare de prostraţie, vechea sa identitate risipindu-se precum ceaţa de toamnă la apariţia soarelui. Văzuse atunci că tatăl lui suferea, iar suferinţa nu era nouă, ci părea să aibă rădăcini adînci în trecut, bine camuflate de-a lungul anilor. Degradarea bruscă a bătrînului nu fusese cauzată de evenimente (pierderea soţiei şi pensionarea), aşa cum crezuseră mulţi, ci mai degrabă ocazionată de ele. Pentru a fi exhaustiv în analiza lui, Boris suspectase chiar motive culturale şi identitare. Mercuti-senior era italian, provenind dintr-o importantă familie de medici interbelici, emigrată pe la începutul secolului în România. Cu toate acestea, „italienitatea“ lui (şi, prin iradiere, a lui Boris însuşi) s-a stins treptat. Bătrînul refuza să vorbească despre naţionalitate, nu mergea la biserică (în speţă, la cea catolică), se considera „cetăţean universal“, eliberat de „cutumele“ religioase ale tradiţiei. Mercuti-senior se căsătorise cu o româncă (mama lui Boris) şi, prezumtiv, evenimentul a consfinţit definitiv „autohtonizarea“ sa (deşi emigraţi, părinţii lui menţinuseră trează conştiinţa italiană în interiorul clanului!). Ca exponent al celei de-a „treia generaţii“, Boris se înstrăinase integral, volens-nolens, de identitatea peninsulară (nu învăţase prea multe despre civilizaţia urmaşilor Romei antice, nici nu-l prea interesase, cu toată sinceritatea, asta, şi, în plus, nu ştia o boabă de italiană!). Mai fusese botezat şi ortodox de familia mamei. Bunicii paterni (pe care nu-i cunoscuse, întrucît muriseră destul de tineri) trăiau în memoria lui doar prin nişte fotografii alterate de trecerea vremii.

Să fi fost aici explicaţia înnegurării spirituale subite a tatălui? În ruptura culturală de propria-i identitate? În vina de a fi trăit într-o lume care nu a fost, ab origine, a sa? Erau întrebări stupide, neîndoios, dar, în derută hermeneutică, fiul şi le punea totuşi, deşi ştia că nu poate răspunde momentan la ele de unul singur. Judecînd circumstanţele afaziei actuale a părintelui său, nici nu credea că o va mai putea face vreodată. Mercuti presupunea că, pînă la urmă, această dualitate, strălucire-eşec, ce planase într-o manieră enigmatică asupra destinului bătrînului nu trebuia să surprindă în totalitate. Tatăl său dezvăluise întotdeauna o natură mutabilă, flexibilă, dispusă oscilaţiei între extreme. În tinereţe, fusese ori măcar păruse a fi un rusofil cu simpatii staliniste. Îşi numise fiul Boris (în 1952), pentru a materializa cumva admiraţia pe care o nutrea, în acei ani, pentru uriaşul spirit slav. Mai tîrziu, în decada istorică imediat următoare (de cînd amintirile lui Boris despre senior erau mai pronunţate), profesorul deveni boem, inaugurînd imaginea excentrică şi bizară care avea să-i aducă faima regională. Foarte interesant, îşi pierdu atunci, gradual, orice „înflăcărare“ pentru ruşi, mergînd spre zone opuse din punct de vedere cultural. Deşi matur şi deja cunoscut în zonă, se înscrise la un curs postuniversitar de engleză, limbă pe care o învăţă surprinzător de bine (ca şi cum ar fi ştiut-o subliminal-nativ, confirma, uimit, Victor Olescu în clipele cînd, la insistenţele bătrînului, accepta să converseze cu el în „păsăreasca britanică“ – Boris o poreclea astfel întrucît el nu reuşise să se apropie niciodată de graiul Marelui Will). Mai mult, după ’68, începu să vorbească urît de ruşi, ridicîndu-i, prin opoziţie, în slăvi pe americani, ceea ce putea fi în acord cu timpurile, dar trecea totodată şi ca un mic gest revoluţionar. Pe de altă parte, toată lumea îl considera – datorită popularităţii – o somitate în filozofie, însă nu scrisese aproape nimic semnificativ în domeniu. Părea că-şi iubeşte la nebunie soţia – pentru care sugera că ar fi fost capabil de orice sacrificu – şi, în paralel, avea escapade amoroase de notorietate, cel mai adesea cu studente sau cu tinere profesoare de materialism dialectic. În sfîrşit, nu-şi pierdea timpul cu cercetarea şi totuşi stăpînea remarcabil istoria filozofiei europene, mişcîndu-se uşor pe perioade ample de gîndire metafizică. Avea depresii, dar se insinua a fi întruparea optimismului per se. Trăia, s-ar fi putut crede, din educaţia dată copilului său, melancolii mocnite, legate de o carieră fulminantă, însă, de fapt, strălucea cu desăvîrşire în viaţa socială…

Mercuti îl privi cu amărăciune pe bătrînelul lipit parcă de pat (slăbise semnificativ în ultimii ani), altădată strălucitor, şi îşi aminti involuntar sintagma favorită, practic obsesivă, a lui Victor – memento mori. Probabil că, dacă Olescu ar fi fost acolo, s-ar fi lansat într-un excurs teoretic pe tema perisabilităţii individului. Sau ar fi încercat să vorbească în engleză cu seniorul, lucru care ar fi înviorat, indiscutabil, atmosfera… Dumnezeule! îşi spuse Mercuti străfulgerat de o revelaţie. Engleza! Citise mai demult că, în afaziile de tip Broca, poligloţii reuşesc frecvent să comunice într-o a doua limbă, centrul ei cerebral nefiind neapărat afectat în aceeaşi măsură ca axonul celei dintîi. Se apropie emoţionat de patul tatălui său, se aplecă deasupra lui şi articulă, nesigur, una dintre foarte puţinele propoziţii pe care le ştia în limba engleză:

— How are you?

Aşteptă încordat. Bătrînul se uita la el fix, ca şi cum ar fi înţeles ideea iniţierii unui dialog, dar deodată rînji sardonic, speriindu-l pe Mercuti. Ulterior lăsă capul într-o parte, fără un cuvînt. Un fir de salivă i se scurse din colţul gurii. Boris îl şterse cu batista şi reveni abătut pe scaun. Doctorii îi spuseseră că internarea va dura minimum trei săptămîni şi asta în cazul în care evoluţia va fi favorabilă, înregistrîndu-se măcar o recuperare vagă. Îl rugaseră să-şi facă timp să vină cît mai des la spital (îi dăduseră pînă şi un bilet de intrare liberă), întrucît prezenţa figurilor familiare îi ajută enorm, pare-se, pe bolnavi în astfel de împrejurări. „Trebuie vorbit cu el neîncetat“, argumentase şeful clinicii, „pînă şi atunci cînd ar da semne că nu înţelege. Centrul zdrobit de atac – şi mă refer la cel care a cauzat afazia – nu poate fi refăcut. Unul nou va fi construit în timp, prin mult exerciţiu. Nici un logoped însă nu are cum să substituie familia“. Lui Boris i se făcu un dor teribil de mama sa – răpusă de cancer în urmă cu zece ani. În robusteţea ei psihică (fusese optimistă pînă în ultima zi de viaţă), contabila exactă şi eficientă s-ar fi descurcat acum admirabil. Chiar dacă nu moartea soţiei reprezentase raţiunea sucombării bătrînului Mercuti, aceasta fără îndoială că „ajutase“ la pierderea strălucirii lui din tinereţe. „Doamna Mia“ – cum îi spuneau cu simpatie toţi cunoscuţii – a fost factorul de echilibru şi consecvenţă într-o familie bîntuită de paradoxuri şi excentricităţi. Nimeni n-ar fi bănuit că ea, vitală, precisă, riguroasă, se va stinge la şaizeci de ani (neîmpliniţi), în timp ce soţul său, boemul, „figura“, impredictibilul, va trăi – iată! – cel puţin pînă la şaptezeci şi opt de ani, cît avea în prezent. Încă din tinereţe, Mercuti inclusese, printre „micile ironii ale vieţii“, caracterul. Dincolo de misterul său ontologic inexpugnabil („caracterizările“, de pildă, i se păruseră întotdeauna – tocmai datorită acestui mister – cele mai aberante şi irelevante forme de control politic în comunism, nişte utopii ridicole!), felul de a fi al individului cu greu ilustrează (ori influenţează!) vreodată destinul propriu-zis.

De aceea considera o inepţie conceptul de „vină tragică“, concept atît de vehiculat printre studenţii filologi. Nu îndrăznise să-şi expună opinia la curs – din cauza spaimei lui de ideile anticanonice şi de tot recitalul de intimităţi profesionale cu masele studioase la care aceste idei l-ar fi obligat –, dar îi vorbise lui Victor despre mica sa erezie faţă de clasicitate. „Vina tragică“ implica, fără drept de apel, în mintea lui, responsabilitatea (morală, psihologică, structurală, într-un sens foarte larg) pentru propriul fatum malus (vorba lui Olescu). Eşti pasional şi, în acelaşi timp, orientat spre raţionalitate, înseamnă că ai, într-adevăr, o contradicţie funciară (o „vină tragică“), aptă să-ţi năruiască toate visurile de excelenţă intelectuală. Numai că omul, cu sau fără excesul lui de pasiune, poate deveni, înaintea îndeplinirii ori neîndeplinirii visurilor sale, o victimă a cataclismelor transpersonale: războaie, molime, drame colective. Transpersonalitatea deci era sursa reală a oricărei tragedii. Personalitatea rămînea doar un factor de decor al sorţii şi nimic mai mult. Caracterul nu anticipează şi nici nu produce fatalitatea. Cel mult i se asociază, în mod ironic şi paradoxal, ca un fel de pleasure in pain, pentru a-l cita din nou pe Olescu. Bătrînul Mercuti gemu prelung. Boris se apropie de pat. Absolut surprinzător, bolnavul ridicase mîna dreaptă şi strîngea convulsiv pumnul.

— Ce s-a întîmplat? întrebă Mercuti agitat, uitînd pentru o secundă că nu va primi nici un răspuns. Să chem sora?

— Baa-louu, articulă bătrînul cu greutate.

Erau primele sunete distincte pe care le emitea din zorii zilei cînd Cristina îl găsise prăbuşit în camera lui, alături de fotoliu, şi pînă în prezent.

— Te doare mîna de la perfuzie?

— Balou, aproape că urlă Mercuti-senior cu sprîncenele încruntate.

În mod clar, dorea ceva. Gestul sacadat pe care-l făcea din degetele mîinii drepte sugera vizibil disperarea. Boris bănui o neregularitate a perfuziei şi ieşi grăbit din rezervă. Opri prima asistentă care-i apăru în cale pe culoar şi o invită repezit înăuntru.

— Cred că nu e bună perfuzia, îi spuse el odată ajunşi lîngă patul tatălui său.

Femeia controlă atent tubul de plastic, reglă ritmicitatea picăturilor şi se uită nedumerită la cantitatea de lichid rămasă în pungă.

— Ce vă deranjează? întrebă ea pacientul.

— Balou, strigă bătrînul foarte limpede.

Sora îl privi descumpănită pe Boris şi zise:

— Totul e în regulă cu perfuzia. Mai are foarte puţin de stat aşa. Sermionul din pungă e pe sfîrşite…

— Poate îl deranjează acul… zise Mercuti.

— Nu cred, pare fixat foarte bine.

— Balou, interveni iarăşi bătrînul.

— Îl trimit imediat pe domnul doctor, decise asistenta şi ieşi.

Mercuti avu senzaţia că tatăl său îi arunca priviri tăioase. Faptul îl bucura într-o oarecare măsură. Pînă atunci, bătrînul păruse mai curînd absent, învîrtind ochii aiurea, prin încăpere, la intervale mari. Căpătase chiar acea expresie nătîngă a feţei, specifică bolnavilor cu afecţiuni cerebrale irecuperabile. Dintr-odată, aerul galeş-deprimant îi dispăruse, făcînd loc unei ferocităţi frustrate.

— Balon? întrebă Mercuti, încercîndu-şi norocul.

— Balou, ţipă bătrînul cu pumnul ridicat ameninţător în aer şi cu pleoapele strînse de mînie.

Şeful clinicii apăru mai repede decît se aştepta Boris. Avea stetoscopul prins după gît şi păşea larg, degajat.

— Ce faceţi domn’ profesor? i se adresă el direct bolnavului, neglijîndu-l pe Mercuti (care se gîndi, inevitabil, că era şi el, în ultimă instanţă, „profesor“). Am auzit că doriţi ceva.

— Ba-lou, silabisi pacientul uşor potolit.

— Balou, hm… rosti medicul, fără să-şi piardă gestica relaxată. Ia duceţi, vă rog, mîna dreaptă la nas! spuse el brusc.

Bătrînul îl ţintui cu privirea, aidoma unui leu gata să se năpustească asupra pradei.

— Haideţi, încet, mîna dreaptă la nas… continuă doctorul imperturbabil.

— Vax, spuse Mercuti-senior cu glas plin, subit, de fermitate, refuzînd să facă vreun gest.

Atît Boris, cît şi neurologul tresăriră simultan. Doctorul fu totuşi cel dintîi care-şi regăsi stăpînirea de sine.

— Aha, zise el ironic, ne revenim. Interjecţiile şi cuvintele de bază se întorc înaintea tuturor…

— Balou! zbieră bătrînul, întrerupîndu-l.

— Ce vrei, tată? interveni Boris jenat. Balon? reluă el la cuvîntul anterior ceva mai potolit.

— Vax, spuse fără echivoc Mercuti-senior.

— Baston? avu şi doctorul o tentativă „lexicală“, zîmbind subtil. Vrem deja să umblăm? Ei, nu se poate încă…

— Vax, îl repudie bolnavul fără să-l privească.

Bătrînul ridică din nou mîna dreaptă în sus şi strînse – cu greutate – degetele mănunchi. Apoi mimă distinct, deşi lent, gestul scrierii.

— Balou, spuse el sfîşietor, aproape plîngînd.

— Stilou? întrebă Boris speriat.

— Balou, balou, balou… încuviinţă bătrînul cu lacrimi în ochi.

— Excelent! strigă şeful clinicii. Vrea să scrie. E un lucru nemaipomenit. Funcţiile cerebrale sînt intacte, se poate recupera mai rapid decît am fi crezut. Daţi-i imediat ceva de scris!

— Balou, se tîngui, istovit, bătrînul în pat.

Boris scoase cursul pe care-l avea în geantă – în fond, un tom uriaş de foi imprimate la calculator, legate frumos în folie de plastic – şi îl sprijini încet, cu mîna, deasupra abdomenului tatălui său. Îi puse un pix între degete şi i-l lipi de pagina de titlu a cursului, pe care erau scrise doar titlul colecţiei de prelegeri – Modernism şi postmodernism. O perspectivă teoretică – şi numele autorului: Boris Mercuti. Doctorul urmărea întreaga scenă cu interes profesional.

— Lăsaţi-l să scrie singur, nu interveniţi! îl atenţionă el pe Boris.

Bătrînul începu să însemneze hîrtia, tremurînd tot. Părea să picteze fiecare literă în parte. Se oprea uneori, privind epuizat în tavan. Respira precipitat şi mişca, în răstimpuri, şi braţul stîng, traumatizat de perfuzie. Într-un tîrziu, mîrîi într-un mod straniu, aidoma unei sălbăticiuni captive, şi dădu drumul pixului pe pat. Boris luă cursul şi citi în grabă cele scrise de senior. Medicul veni lîngă el cu aceeaşi nerăbdare. La început, fură dezorientaţi în faţa literelor înşirate fără nici o noimă. Apoi doctorul spuse surprins:

— Pare a fi într-o limbă veche, necunoscută…

— Mda, mormăi Boris fără convingere.

În colţul din dreapta al foii bătrînul redactase stîngaci, ca un preşcolar, cu litere de tipar, PALUD – EITUC, iar, dedesubt, chiar lîngă titlul cursului, cu litere de mînă, răsfirate haotic în sus şi în jos: Flesyht deredrum tsah uoht yrlettu woh, eniht si hcihw, egami siht yb ees, htead ym ni, dna – tsixe uoht tsdid em ni. Sepoh sti dna drlow eht ot daed – daed osla uoht tra drawrofecneh, tey. Dleiy i dna, dereuqnoc evah uoy! Mercuti silabisi fiecare cuvînt în parte, pronunţînd cu dificultate numeroasele alăturări de consoane. Doctorul îl ascultă în tăcere, vizibil surprins de evoluţia evenimentelor. De douăzeci de ani de cînd lucra în clinica universitară, nu se confruntase cu o astfel de situaţie. În general, pacienţii cu afazie puteau scrie unul-două cuvinte inteligibile, cu anumite litere lipsă, şi cam atît. Or, bătrînul profesor redactase – cu efort şi consecvenţă – un paragraf întreg, din care nici măcar un lexem nu părea să aibă sens. În lectura lui Boris, frazele sugerau ceva ocult, semănînd cu un descîntec voodoo. Mercuti, la rîndul său, nu se simţea mai lămurit decît neurologul. Privea succesiunea ciudată de litere, chinuindu-se să lege sunetele într-o logică relativă, şi se întreba dacă starea bătrînului era, într-adevăr, atît de gravă. De la moartea mamei sale, îşi luase tatăl (proaspăt pensionar) să locuiască împreună cu el şi cu Cristina. Nu aveau copii şi se văzuse oarecum obligat moral să facă acest gest, mai ales că părinţii soţiei trăiau confortabil şi erau încă foarte activi, neproducînd griji tînărului (pe atunci) cuplu. Cei trei ani cît stătuseră la Bucureşti, avîndu-l şi pe bătrîn alături – ani petrecuţi în vila de protocol a partidului –, nu le puseseră mari probleme. Seniorul locuia într-un miniapartament izolat, la etaj, evitînd orice comunicare cu ei, lăsîndu-i, altfel spus, să-şi vadă de treabă. Cînd reveniseră însă în vechea lor locuinţă cu trei camere, în ’90, lucrurile s-au înrăutăţit. Bătrînul avea în continuare spaţiul său, dar în casă mocnea o tensiune ascunsă. Cristina gătea tot timpul şi spăla mai mult decît ar fi trebuit. Se gîndea, cu îngrijorare, ce va face acum, în noile condiţii? Dacă seniorul va supravieţui atacului, rămînînd sub impactul unei senilităţi agravante? Viaţa lor urma să se transforme într-un calvar…

— Credeţi că starea prezentă se poate înrăutăţi? îl întrebă el pe medic, punînd cursul pe masa plină cu fiole şi capsule.

Acesta nu-l auzise. Stătea aplecat deasupra bolnavului şi îl asculta cu stetoscopul. Îi ţinea degetele apăsate pe venele încheieturii mîinii stîngi, încercînd să prindă pulsul. Mercuti-senior închisese ochii, devastat, probabil, de efort. Aparent, adormise. Medicul aşteptă aşa timp de cîteva minute, fără să spună un cuvînt. Relaxarea de la început îi dispăruse. Deodată îşi scoase repezit stetoscopul din urechi şi se îndreptă cu paşi mari către uşă:

— A intrat în comă! Trebuie să-l intubăm.

*

— Acolo se afla colţul lui secret, unde nici eu, nici Cristina nu umblam vreodată. Doream să-i dăm un sentiment de siguranţă, mai ales după revenirea noastră de la Bucureşti în apartamentul cu trei camere, spuse Mercuti cu glas trist.

Era afundat în fotoliul din piele neagră, cu care stabilea un raport de continuitate cromatică, datorită hainelor sale îndoliate.

— Înţeleg, replică Olescu meditativ.

Stătea, la rîndul său, adîncit în fotoliul geamăn ce fusese despărţit de primul doar printr-o măsuţă din sticlă – acum încărcată cu o sticlă de scotch, cafele şi două pahare mari. Braţele uriaşe ale confortabilului obiect de mobilier păreau să-l înghită, Olescu arătînd mai pipernicit ca oricînd. Prin contrast, giganticul Mercuti îl sugera pe Goliat în compania relaxat-neverosmilă a lui David.

— Hîrtiile sînt îngălbenite de vreme. Asta înseamnă că a început redactarea manuscrisului cu ani în urmă, pe cînd avea o carieră şi o viaţă înfloritoare. Nu e vorba, prin urmare, de vreo rătăcire a bătrîneţii, de vreun debut discret al demenţei senile. E ceva foarte serios. Îţi spun drept, Victor, mă şi tem să-l citesc…

— Va trebui să o faci, constată Olescu ferm. Într-un fel, bătrînul te-a obligat testamentar să-i citeşti textul. Şi, în plus, sînt convins că vei găsi acolo explicaţiile tuturor enigmelor care te-au bîntuit în ultimii ani.

Mercuti îşi privi prietenul cu admiraţie, ieşind pentru o secundă din expresia apatică pe care o arborase pînă atunci. Ce s-ar fi făcut în aceste două zile de infern fără el? Bătrînul murise la cîteva ore după intubare, lăsîndu-l pe Boris într-o derută absolută. Nu avea nimic pregătit pentru înmormîntare (cei şase ani de la întoarcerea sa îl bulversaseră într-atît, încît uitase să se mai ocupe de cele veşnice, iar seniorul nici măcar nu aducea vorba despre aşa ceva, închizîndu-se, mereu ursuz, în camera lui, cu prezumtivul sentiment că va fi nemuritor). Lucrul cel mai grav însă era altul: nu ştia în ce rit să-l înhumeze, catolic ori ortodox. În cele din urmă, Olescu îl salvase. Mersese personal la monseniorul oraşului (pe care îl cunoştea din perioada mandatului de Rector), încercînd o reconciliere post-mortem a profesorului de filozofie cu propriii săi coreligionari. Amabili, catolicii acceptară un ceremonial funebru simplu, conform tradiţiei, însă – aşa cum specificase episcopul – numai în memoria părinţilor lui Mercuti-senior, figuri venerate ale comunităţii italiene locale, îngropaţi şi ei în micul cimitir. „Domnul profesor s-a înstrăinat de principiile noastre, ducînd o viaţă prea puţin luminată de învăţăturile Domnului“, adăugase părintele cu o linişte bonomă întipărită pe faţă. „El provine totuşi dintr-o familie ilustră şi ar fi monstruos să nu-l primim alături de neamul lui.“ Urmară ritualuri şi gesturi sacre, complet străine pentru Boris, care se lăsă purtat, în ignoranţă, de valul obiceiurilor. Pe marginea gropii se citiră rugăciuni şi în limba italiană (i se ceru şi lui să repete, cu glas tare, una dintre ele!), rugăciuni pe care nu le înţelegea, dar care, în asociaţie cu dispariţia sicriului în pămînt, îi provocară lacrimile. Simţea că este legat prin canale adînci, întortocheate şi subtile, de această cultură străveche, căreia îi aparţinuse întotdeauna, în ciuda ironiilor destinului. Prin necunoaşterea ei în profunzime, pierduse o informaţe esenţială, informaţie care, la limită, i-ar fi definit întreaga fiinţă…

— Trebuie să fie în manuscris o explorare disperată a tragediei identitare, medită Olescu în stilul său gnomic, ce îl amuza adesea pe Mercuti. Bătrînul suferea neîndoios de o „morbiditate“ a identităţii. E sarcina ta să o descoperi şi să ţi-o asumi, zise el imperativ către Boris.

Oricît de deplasate i s-ar fi părut uneori constatările abrupte ale lui Victor, Mercuti trebuia să recunoască faptul că mintea amicului său funcţiona cu o precizie de ceasornic. Nu avusese nevoie de mai mult de cincisprezece minute pentru a înţelege mesajul „ocult“, lăsat – într-un mod atît de straniu – de bătrîn pe patul de moarte. Dacă doctorul neurolog şi el, profesorul de literatură, se arătară depăşiţi de asocierile bizare de grupuri de litere şi sunete făcute de senior, Olescu observase imediat că ele nu erau în fond decît nişte cuvinte (în română şi în engleză) scrise de la coadă la cap, cu o exactitate de-a dreptul debordantă. Lucrul nu-l uimise pe Victor, care şi-a amintit diverse curiozităţi lingvistice generate de afazii. „Una dintre ele“, îi spuse el lui Boris, „este inversarea literelor în cuvînt, răsturnarea lexemului în oglindă ori înlocuirea sa cu noţiunea antinomică: rece în loc de cald, bine în loc de rău şi aşa mai departe. Funcţia axonului distrus e preluată de un altul corespondent, cel mai frecvent un centru de categorii şi noţiuni opuse.“ Mercuti-senior scrisese mai întîi PALUD şi EITUC, ceea ce, în interpretarea corectă a lui Olescu, însemnau DULAP şi CUTIE, două trimiteri domestice indiscutabile („locul secret“ din camera bătrînului, de care Boris îşi aminti imediat). Apoi urma un paragraf în limba engleză, redactat de asemenea „răsturnat“, de la coadă la cap, al cărui mesaj părea încifrat, încărcat cu o valoare alegorică absolută. Americanizatului Olescu nu-i scăpase însă sursa care – spera Boris – urma să-i fie de ajutor în decriptarea trimiterilor absconse ale bătrînului. Era vorba despre finalul unei povestiri semnate de romanticul american Edgar Allan Poe – William Wilson –, pe care Mercuti nu o cunoştea, dar care îl fascinase, în schimb, pe Victor în juneţe. De altfel, Olescu i-o şi rezumase rapid prietenului său, invitîndu-l să-l citească neîntîrziat pe Poe. „Bătrînul a vrut ca tu să înţelegi ceva major“, zise el, „ceva care capătă sens numai prin medierea simbolică a acestui text!“

Adăugase, ulterior, cu solemnitate: „Cuvintele pe care ţi le-a transmis aici nu lasă loc pentru îndoieli. You have conquered, and I yield. Yet, henceforward art thou also dead – dead to the world and its hopes. In me didst thou exist – and, in my death, see by this image, which is thine, how utterly thou hast murdered thyself! Ceea ce, în traducere, devine – Ai învins, iar eu am pierdut. Dar de azi înainte şi tu eşti mort – mort în faţa lumii şi a speranţelor sale. Prin mine tu ai trăit, iar acum vezi în moartea mea – în această întruchipare care e a ta proprie – cît de deplin te-ai omorît pe tine însuţi! Este o trimitere fundamentală ce ţi se poate lămuri doar prin lectura întregii nuvele. Ca punct de plecare, îţi pot spune că ne referim la o povestire romantică în cel mai european stil cu putinţă (deşi elaborată în America secolului al XIX-lea). Se ocupă de individul care îşi ucide propria conştiinţă – noţiune personificată în text de un dublu perfect al protagonistului (are chiar şi acelaşi nume cu el), care îl urmează pretutindeni, aidoma unei umbre, încercînd să-l oprească din procesul ireversibil al degradării etice. Exasperat de hărţuire, William Wilson îşi ucide în final duplicatul (conştiinţa aşadar!). Ultimele cuvinte ale victimei sînt cele pe care bătrînul ţi le-a scris pe curs în maniera lui bizară… Eşti obligat, prin urmare, să citeşti povestirea lui Poe!“. Pentru Mercuti totuşi nu lectura lui William Wilson era prima urgenţă, deşi traducerea ciudatului mesaj îl intrigase. De ce i-ar fi oferit tatăl său, înainte de moarte, un astfel de cod înspăimîntător prin ambiguitate, fie el şi în varianta neutră a unui citat? Era acest fragment literar o metaforă cu implicaţii generale, inteligibile – vorba lui Victor –, la lectura întregii povestiri sau, dimpotrivă, un reproş direct adresat lui Boris fără echivoc? Şi, dacă lucrurile stăteau aşa, ce avea bătrînul să-i reproşeze, de unde această acuzaţie inimaginabilă de „crimă“, de unde acest transfer năucitor dinspre identitatea tatălui înspre cea a fiului? Să fi fost un început de ură patologică la Mercuti-senior, care îl împinsese către pierderea oricărui control asupra raţionalităţii în ultimele clipe de viaţă? Să fi fost în acest delir, in articulo mortis, o învălmăşire de informaţii culturale, informaţii dominate evident de cele anglofone, cărora profesorul de filozofie le dedicase tot interesul de-a lungul multor decenii ale vieţii sale mature? La urma urmelor, Boris îşi amintea perfect: Poe fusese unul dintre scriitorii favoriţi ai tatălui său – bătrînul obişnuia să-l citească în original; să fi fost deci vorba aici despre frămîntările sale intelectuale neobişnuite? Dorea mai mult să afle ce se afla în DULAPUL şi în CUTIA menţionate ocult de Mercuti-senior. Ele erau „prioritare“…

Ezitase să clarifice lucrurile de la debutul conversaţiei lor. Pe de o parte, Victor părea încîntat de turnura „literară“ şi, nu în ultimul rînd, „americanistică“, pe care o luaseră evenimentele, transformînd, cu entuziasmul lui nepotrivit, o situaţie dureroasă într-un joc detectivist ieftin, dar, pe de alta, teama că bătrînul l-ar fi putut acuza pe el, în cine ştie ce scrisoare dosită prin dulap, prin cine ştie ce cutie ciudată, de un lucru grav şi, în acelaşi timp, obscur devenise atît de mare, încît nu îndrăznise, minute bune, nici măcar să pomenească „prioritatea“ reală a momentului. Tîrziu, după ce Olescu decriptase de mult ghicitoarea lexicală, Mercuti îşi abandonă prietenul în camera-bibliotecă, ducîndu-se, cu un curaj autoindus, să verifice „locul secret“ din camera bătrînului: un vechi dulap plin de încălţăminte „pre-istorică“ – după cum o caracterizase cîndva Cristina – şi diverse obiecte fără utilitate, cărora, bănuia Boris, seniorul le atribuise valoare sentimentală. Cu inima zvîcnindu-i în piept, Boris descoperi într-un colţ o cutie de pantofi în care se afla un manuscris cu file îngălbenite. Foile – nu foarte multe – erau legate cu sfoară grosolană (după ce fuseseră în prealabil găurite pe margini) şi aveau o pagină de gardă, dintr-un carton ceva mai gros, pe care trona un titlu pompos (gîndi Mercuti) şi, totodată, înfiorător: Confusio. De cartonul respectiv bătrînul anexase (cu o agrafă) un bilet – la rîndul lui îngălbenit, semn că fusese scris cu mult timp înaintea îmbolnăvirii – pe care Mercuti îl citi dintr-o răsuflare, cu tîmplele vibrînd ca două diapazoane: „Fiule, dacă citeşti acest text înseamnă că am murit înaintea ta, ceea ce, să-ţi spun sincer, mă surprinde pînă la un punct (Boris recunoscu ironia seniorului din vremurile bune, fără a se înveseli totuşi!). Ce vei citi îţi va părea, probabil, sinistru şi, în plus, s-ar putea să te împovăreze nemeritat, dar, după cum îţi vei da seama, nu puteam lua povestea cu mine în mormînt. Oricît de mult aş vrea să invoc istoria şi glumele ei, faptele pe care le vei cunoaşte în cele ce urmează mă angajează personal, practic, irevocabil. Eu sînt Profesorul din trista fabulă, amantul cripticei uriaşe baudelairiene! Eu sînt Scriptorul, sclavul Dicteului Transcendent. De aceea, am hotărît să-ţi ofer ţie mărtusirea completă şi nemistificată a acestor evenimente (petrecute întocmai!) ce depăşesc (admit) puterea noastră de înţelegere. Tu vei hotărî destinul ei: dacă o vei face publică sau, ca şi pînă acum, o vei lăsa să piară în negura vremurilor. Al tău, Tata“.

Cu mîini tremurînde, Boris îi duse manuscrisul lui Victor în bibliotecă şi, uitînd de precauţii, îi împărtăşi temerile sale vizavi de existenţa unei neştiute, dar tulburătoare rupturi în relaţia de comunicare pe care o stabilise, de-a lungul anilor, cu tatăl său. „Nici vorbă!“, strigase Olescu vizibil excitat de apariţia neaşteptatului manuscris. „Înclin să cred că totul se rezumă la o dilemă identitară. Este o incertitudine culturală în trecutul profesorului, vei vedea, care nu are deloc de-a face cu persoana ta. Sînt sigur că vei găsi aici o analiză a dramei apartenenţei sau o investigaţie a eului înstrăinat mental. Din motive neclare – trebuie să recunoşti! –, bătrînul şi-a reprimat originile, fără a încerca să le ascundă totuşi. E, bănuiesc, un mister în viaţa lui, pe care a simţit nevoia să-l limpezească testamentar. Oricum, a fost tare seniorul. A creat o situaţie de roman… Mai tîrziu, dacă se poate, să-mi dai şi mie să citesc manuscrisul (Boris avu senzaţia că observă în glasul lui Victor tremurul nerăbdării). Aş amîna şi plecarea în America pentru o astfel de lectură“, continuă el lămuritor. Parţial, Mercuti tindea să fie de acord cu prietenul său. Cunoscuse de mic ghiduşiile bătrînului şi, ca atare, nu l-ar fi uimit ipoteza unei farse ori măcar al unui joc post-mortem, plănuit migălos de fostul profesor de filozofie. Cu toate acestea, agitaţia cu care seniorul lăsase indicii despre locul manuscrisului, pe parcursul întregii zile a morţii, de parcă şi-ar fi adunat energiile ultime pentru minutul de efort supraomenesc, cînd scrisese bizarele cuvinte pe cursul de postmodernism, şi, mai ales, gravitatea şi solemnitatea citatului din Poe îl puneau invariabil pe gînduri. De ce să activeze bătrînul un mecanism atît de sofisticat, dacă nu avea nimic fundamental de comunicat? Mercuti-senior fusese mereu (pînă la moartea soţiei) homo ludens, un tip relaxat şi destins, nicidecum un morbid. Macabrul nu ţinuse de recuzita lui scenică. Cel puţin Boris nu-şi amintea vreo circumstanţă relevantă în acest sens. De aceea, prezenţa manuscrisului, în ciuda asigurărilor date de Olescu şi a nevoii lui disperate de stabilitate psihică, îl neliniştea. Trăia cu sentimentul că, într-un anumit fel – inefabil şi întunecat –, se afla în faţa unui moment crucial al existenţei sale, un moment poate mai important (şi, totodată, mai serios prin implicaţii) decît cel în care decisese să intre în administraţia comunistă. Îl tulbura gîndul că tatăl i-ar fi putut imputa opţiunile (deşi, în viaţă fiind, păruse – măcar în zilele lui bune – să le susţină necondiţionat). Cel mai mult se temea de propria imagine în reprezentările intime ale seniorului, manifestînd tendinţa de a trece cu vederea caracterul presupus confesiv al textului, precum şi biletul lăsat de profesor, mai curînd invocator de scuze decît de acuzaţii. Gîndurile nocive şi irepresibile îi dădeau fiori de gheaţă.

Boris se ruşina de incapacitatea sa de a-şi păstra calmul în situaţii limită, aşa cum obişnuia înainte de 1989. Devenise conştient că, în numai şase ani de metamorfoză a lumii (pe care o cunoscuse anterior în adîncime şi, implicit, o dominase prin personalitatea lui de învingător), se schimbase radical. Îşi pierduse siguranţa (şi chiar stăpînirea de sine, ceea ce, pînă la urmă, era înfricoşător pentru un fost membru al Guvernului României), împreună cu punctele de reper morale şi sociale. Ajunsese nevrotic, spre surprinderea tuturor apropiaţilor (inclusiv a Cristinei), declarîndu-se învins înaintea oricărei bătălii. Toţi aşteptau de la el – poate mai intens decît de la alţi corifei ceauşişti, datorită virtuţilor sale intelectuale incontestabile – să se descurce în noul univers (desigur, după firescul interval de penitenţă şi aparentă bulversare etică), să cîştige bani, să (re)intre în politică, să fie cinic şi necruţător (majoritatea colegilor comunişti o făcuseră, fără scrupule, încă din primii ani postrevoluţionari). Mercuti însă căzuse în letargie, dezvoltînd angoase fără obiect, înnegurîndu-se spiritual, alienîndu-se. Se transformase într-o sălbăticiune speriată, ce tresărea violent la auzul soneriei telefonului şi se ascundea după perdea cînd vreun trecător visător ridica accidental privirea către fereastra sa. În primele luni de criză politică – după ’90 –, crezuse că atitudinea lui anxioasă era ceva natural, reflectînd, în proporţii miniaturale, zvîrcolirile unui întreg sistem de mentalităţi care intra, treptat, în agonie. Acum spaimele pur şi simplu îl complexau, atunci cînd nu-l duceau în derivă paranoidă. Încerca uneori să le învingă, spunîndu-şi, cu orgoliu, că fusese un individ uriaş, cu multă putere (la care pitecantropii politici de astăzi nici n-ar fi îndrăznit să viseze), dar jena încolţea imediat în străfundurile conştiinţei sale şi îl determina să renunţe la astfel de supape diversioniste. Oricît de mult şi-ar fi repetat că Mercuti cel adevărat („născut, nu făcut“, cum îi plăcea să sublinieze cîndva) trăise pînă în ’89, fantoşa actuală, omonimă, pe care o zărea întristat în oglindă, fiind doar o ironie temporară a destinului, iar frica profundă că, în realitate, acesta era caracterul lui esenţial – rezultat la analiza infinitezimală – îi anihila voinţa şi-l făcea să se întrebe cine fusese el cu adevărat pînă în urmă cu şase ani? Cine putuse să-l coopteze pe el – un maimuţoi atît de fricos – în Guvern? Prin urmare, manuscrisul bătrînului venea pe un teren emoţional instabil, declanşînd, avant la lettre, explozii autoscopice devastatoare.

— Luni plec la Bucureşti, spuse Olescu, încercînd să umple tăcerea care se aşternuse în cameră de minute bune.

— Hmm, mormăi absent Mercuti.

— Pentru viză, adăugă Victor, cu glas mai scăzut.

— Hmm…

Olescu nu mai insistă. Sorbi puţin whisky şi îşi reprimă – pentru a mia oară în acea zi – dorinţa furibundă de a aprinde o ţigară. Ar fi vrut să vorbească în detaliu şi despre acest lucru cu Boris. Să disece microscopic atît boala lui, cît şi plecarea în America, dar înţelegea că şocurile psihologice ale vechiului său prieten erau prea puternice pentru a-i permite concentrarea pe o astfel de discuţie. Apucase, desigur, să-i povestească pe scurt lui Mercuti aiurelile prin care trecuse, la rîndul său, în ultimele zile, însă primise puţine comentarii din partea îngînduratului interlocutor. De aceea, trăindu-şi în intimitate puseul de pleasure in pain, Victor începuse să recepteze derularea evenimentelor cu o anumită doză de deprimare, din care spera totuşi să iasă odată cu obţinerea vizei şi canalizarea pregătirilor (de plecare) pe linia dreaptă. Nici acasă vestea bolii nu declanşase reacţiile la care s-ar fi aşteptat. (Nu ştia de ce, în subsidiar, dorea de la Bobo, Liana, Boris şi chiar de la străinii de tipul lui Forga mîngîiere şi compasiune!) Liana fusese extrem de speriată în prima clipă, dar – cel puţin aşa interpretase Victor lucrurile la faţa locului –, imediat ce realiză că stagiul american nu va fi afectat (Olescu afirmase, patetic, că se „va tîrî“ pînă acolo, dacă va fi necesar), se linişti, devenind volubilă. Liana nu-l însoţise pe Victor la Baltimore – la începutul anilor ’90 –, rămînînd acasă pentru a avea grijă de preşcolarul Bobo. Cadru didactic ea însăşi la Facultatea de Geografie, nu avusese după Revoluţie – profesional vorbind – ascensiunea faimosului său soţ. Era numai lector, la o vîrstă (patruzeci şi …) cînd majoritatea colegilor ajunseseră măcar conferenţiari. Nu reuşise nici să călătorească prea mult, datoriile materne împiedicînd-o să lipsească din oraş o perioadă mai lungă de o săptămînă (adică atît cît durează, în general, congresele internaţionale, singurele manifestări ştiinţifice la care Liana îşi permisese luxul să meargă). Chiar dacă nu publicase semnificativ, soţia lui Olescu rămînea o profesoară apreciată, bucurîndu-se de susţinerea unor grupuri mari de discipoli. În plus, departe de a stîrni entuziasmul răutăcios al colegilor, aşa cum se întîmplă îndeobşte prin universităţi, lipsa recunoaşterii socioprofesionale a geografei-mame declanşase mai curînd un val de solidaritate, atrăgînd, prin revers, priviri încruntate spre „egoistul“ Olescu – preocupat în exces de propria-i carieră, impunînd, iată, sacrificiul nevestei inocente! Un Manole postmodern, zidind cu cruzime, la temelia Rectoratului, trupul nefericitei (Li)Ana de la Geografie! Totuşi, în pofida aparenţelor, ca un americanist pursînge, Victor se considera feminist şi în secret suferea pentru micile neîmpliniri sociale ale soţiei. Spera din tot sufletul ca ieşirea în America (Liana intra în concediu fără plată!) să o remonteze psihic pe altfel energica profesoară, dîndu-i un impuls decisiv în carieră.

Acum însă Olescu simţise amărăciune, observînd ceea ce el interpretase drept nepăsarea femeii în faţa cumplitei sale maladii. O suspecta pe Liana, de mai mulţi ani, de indiferenţă crasă faţă de eforturile, necazurile şi, mai ales, realizările lui profesionale. Mai întîi, era convins că nu-i citise cărţile (nici măcar romanul Baltimore, despre care Victor credea că este o capodoperă!), deşi ea ar fi negat cu vehemenţă o asemenea insinuare, dacă Olescu ar fi fost suficient de nedelicat să o facă. Apoi, nu îl împingea niciodată de la spate să lucreze („ca alte soţii“, îşi zicea Victor), să-şi asume responsabilităţi (precum Boris înainte de ’90, cînd, probabil, datorită prezenţei intense a, din păcate, ratatei Cristina în viaţa lui avusese triumf după triumf!), să fie învingător. Se mulţumea să zîmbească (destul de) absent atunci cînd el o informa scurt despre o nouă redută cucerită. În rest, Olescu şi cariera sa de succes păreau să nu intre semnificativ în raza de curiozitate feminină a Lianei. Ce o dinamizase imprevizibil fusese proiectul american, în realizarea căruia – oarecum neobişnuit pentru ea – soţia îl susţinuse pe Olescu, încurajîndu-l şi interesîndu-se constant de mersul procesului de admitere. Pe timpul convorbirii cu Mel Bowen, emoţiile ei ieşiseră în relief. Dorea, evident, să plece în SUA, poate mai tare chiar decît Victor însuşi. Paradoxal însă, nu părea să-i atribuie soţului vreun merit pentru asta, luînd totul ca pe o mişcare fericită a destinului. Nici Bobo nu se arătase impresionat de boala tatălui. Olescu îi spusese vag copilului că doctorul îi găsise mici disfuncţionalităţi pe care va trebui să le trateze pe parcursul şederii lor peste Ocean. Se gîndise să-l pregătească psihologic pe micuţ pentru eventuala înrăutăţire a condiţiei sale fizice. Băiatul mîrîi ceva nedesluşit şi plecă, alături de taciturnul Beşleagă, în camera sa. Deşi avea doar zece ani, Bobo nu mai comunica satisfăcător cu familia, fiind mai tot timpul ursuz şi tăcut. Victor admitea că îl cam neglijase în ultimii ani (îndeosebi pe perioada mandatului de Rector), dar nu ar fi recunoscut că, în ansamblu, fusese un educator prost. Încercase întotdeauna să fie foarte sincer şi direct cu băiatul (în pofida protestelor discrete ale Lianei, care credea că unui şcolar nu-i puteai explica, senin, totul), considerînd că aici se afla punctul de plecare al încrederii reciproce de mai tîrziu. De aceea, dincolo de bănuiala unui eşec al său în efortul paideic, Victor îl suspecta mai degrabă pe Bobo că intrase într-un fel de pubertate timpurie, manifestîndu-se agasant. Partea proastă era că Beşleagă îi ţinea isonul, într-un mod simbolic, precocelui puber! De o vreme îl însoţea pretutindeni pe Bobo, cu aerul său spăşit, dar viclean, părînd să-i sugereze lui Victor o slabă înţelegere a psihologiei propriei progenituri. Cînd copilul întorcea spatele tatălui, cu chip mofluz şi gesturi dezlînate, cîinele îşi imita micul stăpîn, „măturîndu-i“ lui Olescu înaintea ochilor o coadă pleoştită, bălăbănită a reproş. Beşleagă! Victor îşi aminti, zîmbind, confuzia care dusese la acest nume insolit pentru un schnauzer uriaş. Văzîndu-l cît era de bleg şi laş ca pui, se gîndise să-l numească „Beşleagă“, datorită sonorităţii caraghioase a cuvîntului (care exista în subconştientul cultural al americanistului Olescu). Ulterior aflase stupefiat că „beşleaga“ reprezenta, la origini, o căpetenie turcă – remarcată, paradoxal, pentru faptele de vitejie pe cîmpul de luptă. „Te pomeneşti că şi Beşleagă ascunde virtuţi nemaipomenite sub masca aceasta de imbecilitate canină, la fel ca şi straniul său apelativ“, gîndea Victor uneori, privind jocul simbolic, reprobator, executat de animal alături de Bobo. Ca atare, între priorităţile din Lumea Nouă inclusese şi o îmbunătăţire a relaţiilor tată-fiu şi stăpîn-cîine, dacă cea soţ-soţie nu dezvăluia posibilităţi de remediere imediată.

Evenimentele abrupte şi, pînă la un punct, pline de exotism din existenţa amicului Mercuti îl eliberaseră şi pe Victor – măcar pentru scurtă vreme – de sub presiunea preocupărilor sale. Deşi nu-i mărturisise lui Boris, manuscrisul bătrînului profesor, intitulat, atît de bizar, Confusio, îi făcuse pielea de găină. Ce destăinuiri înfricoşătoare lăsase oare moşneagul acolo cu limbă de moarte? O curiozitate înspăimîntată îi pompa năvalnic sîngele în vene, cu toate că, în prezenţa lui Mercuti, mima stăpînirea de sine. Această aparenţă a calmului şi relaxării constituia, indiscutabil, semnul unei prietenii autentice pe care Victor o simţea şi o simţise mereu faţă de Boris, chiar şi atunci cînd împrejurările îi despărţiseră complet. De mai mult timp, nervii celui mai apreciat tovarăş al său, din copilărie şi pînă la maturitate, păreau zdruncinaţi iremediabil şi, prin urmare, se temea că textul seniorului l-ar putea împinge spre colaps psihic. Se întreba uimit cum rezistase omul acesta îmbătrînit timpuriu, cu ochii înfundaţi bestial în cap şi expresie derutată, în administraţia comunistă? Mercuti nu-i povestise niciodată nimic despre acei ani, cînd destinele lor au evoluat – pentru prima oară în viaţă – separat. Dintr-o teamă ascunsă de cine ştie ce revelaţii nedorite legate de fiinţa lui Boris, Olescu evitase, la rîndul său, să fie iscoditor. În principiu, intrarea impetuosului (pe atunci) universitar în politică decursese oarecum firesc din popularitatea pe care o cîştigase în plan profesional la finalul anilor ’70. Inteligent, abil şi rafinat, sprijinindu-se, în plus, pe un trecut „fără pată“, el oferise constant profilul unui personaj cu viitor, ale cărui capacităţi intelectuale nu aveau cum să treacă neobservate de comunişti. Aceştia îl doreau, bineînţeles, mai curînd de partea lor decît într-o eventuală „disidenţă“, suficient de „la modă“ în lumea intelectuală. Ce i se întîmplase oare în intervalul bucureştean al „înregimentării“? Revoluţia îl dăduse cu totul peste cap. Se întorsese practic alt om. Lui Victor îi venea greu să înţeleagă cum un individ cu un astfel de grad de degenerescenţă psihică reuşise să stea în conducerea unui minister. Auzise, desigur, diverse legende despre isprăvile lui Mercuti în Guvernul comunist, dar, cunoscîndu-şi bine amicul, nu le crezuse. În întîlnirile cu el ocolise deliberat şi cea mai mică aluzie „paseistă“. Nu dorea să-l stingherească.

În pofida loialităţii sale faţă de imaginea triumfătoare a tînărului Boris însă, recent, tulburat de oscilaţiile nervoase dezvăluite de acesta, Olescu îşi amintea mai des poveştile spuse de „binevoitorii“ atotcunoscători din urbea lor tradiţională. De exemplu, îi venea frecvent în minte istorisirea unui lector de la Germană, care pretindea că ştia din sursă sigură una dintre cele mai neverosimile situaţii apărute pe traiectoria lui Mercuti în universul comunist. Afirma respectivul că, spre finele regimului, cînd aberaţiile atinseseră paroxismul, şefa directă a lui Boris – conducătoarea absolută a Culturii, „Ministra“, o semianalfabetă grobiană, mustăcioasă ca un jandarm şi butucănoasă precum o „Katiuşă“ siberiană, cu structură sufletească de gospodină arţăgoasă – îşi chemase subalternul în biroul gigantic de lider bolşevic, cerîndu-i imperios să se pună în genunchi înaintea ei. Se părea că intelectualismul subţire al lui Mercuti o deranjase (şi o complexase) neîncetat, de la numirea sa în Minister. În consecinţă, femeia dezvoltase criza de autoritate. Voia să-şi demonstreze puterea şi să-i arate universitarului arogant că ea se afla la cîrma corăbiei. Partea proastă a fost că – în conformitate cu spusele naratorului germanist – Mercuti acceptase fără împotrivire umilitorul joc, lăsîndu-şi fruntea pe pămînt la solicitarea scelerată a zbirului feminin. În anticameră, apropiaţii şefei (anunţaţi din timp) urmăreau cu ochi măriţi incredibilul spectacol, purtînd apoi vorba în întregul Minister. Olescu nu putea da credit unei astfel de istorisiri, dar nu reuşea nici să nege evidenţa: Boris se schimbase într-un mod înfricoşător în raport cu insul strălucitor care fusese în tinereţe. Nervii săi păreau literalmente zdrobiţi, iar identitatea spulberată. În umbra unei reprezentări atît de jalnice, orice poveste – oricît de exotică – pusă pe seama lui devenea digerabilă. Izolarea de comunitate (opusă vechii sale sociabilităţi şi civilităţi), inhibarea instinctului de comunicare (relaţionată volubilului Mercuti din trecut), apatia (suprapusă dinamismului) şi înnegurarea (legată de optimismul neabătut de odinioară) indicau, inevitabil, intervenţia unor mutaţii majore în natura intimă a întristătorului conferenţiar. Olescu ar fi vrut ca îndelungata lor prietenie să-l poată ajuta să treacă peste bariera tăcerii, dar, pe măsură ce anii zburau, îşi dădea seama că dorinţa sa lua un contur irealizabil. Mercuti se închisese în carapacea impenetrabilă a lipsei de dialog, unde, culmea ironiei, nu-şi găsise minima linişte şi minima securitate. Pînă şi acolo părea să tremure din toate încheieturile…

— Aceste pagini cuprind un secret teribil, Victore! sparse brusc liniştea Mercuti, ridicînd manuscrisul legat grosolan la nivelul ochilor. Nu mai este vorba despre vreo scenetă a bătrînului, ci de o realitate ascunsă şi, tocmai de aceea, înspăimîntătoare, o realitate care a planat nevăzută asupra întregii sale vieţi, torturîndu-l de-a dreptul în ultimii ani. Nici măcar nu pot să spun că doar simt acest lucru. Îl ştiu cu certitudine. Nesiguranţa mea a fost numai o formă de disimulare, un joc freudian de sublimări, prin care încercam să amîn deznodămîntul inexorabil: confruntarea cu adevărul din spatele textului. Un adevăr absolut, îţi imaginezi, sper, înaintea căruia ipocriziile de orice tip vor păli. Viaţa mea se va transforma în actul lecturii, intrînd pe un făgaş imuabil, unde ascunzişurile, mistificările şi diversiunile vor înceta să mai fie exerciţiu de supravieţuire, lăsîndu-mă pradă crudului, insurmontabilului adevăr…

— Nu poţi şti nimic ferm pînă cînd nu vei citi textul integral, replică Olescu fără convingere, uşor înfiorat de tonul mistic al lui Boris şi, în acelaşi timp, neînţelegînd exact mesajul cripticelor sale propoziţii.

— Cunosc deja, bătrîne, importanţa crucială a acestei „confesiuni“ pentru existenţa mea, o presimt printr-un soi de magnetism animal, printr-o pulsiune arhetipală a subconştientului meu, dacă vrei. Nu ştiu în ce constă revelaţia – asta e drept –, dar îi percep presiunea terifiantă extrasenzorial, prin stimulii înzestrării instinctuale. Sînt aidoma unui animal izolat, ce adulmecă prezenţa vînătorului la sute de metri de el, anticipîndu-şi, oarecum paradoxal (întrucît nimic clar nu i s-a întîmplat încă!), propria moarte, inevitabila metamorfozare în victimă. Textul lui taică-meu reprezintă un cod simbolic de fatum malus. O confirmare neaşteptată a teoriei mele că tragedia nu stă în caracter, ci în transcendenţă. Căderea îmi va veni astfel, Victore, din „transpersonalitate“, şi nu din „personalitate“, cum vor crede mulţi.

— Eşti obosit, Boris, răspunse Olescu speriat de-a binelea şi, surprinzător, derutat în faţa limbajului alegoric, pe care, în momentele de relaxare, el însuşi îl practica excesiv. Ai avut cîteva zile grele, ca şi mine de altfel. Eu zic să citeşti chiar acum manuscrisul, să te convingi că nu este decît un jurnal al dramei identitare, iar apoi să te odihneşti. De luni începe sesiunea şi te vei putea recupera puţin după un semestru ucigător… Eu plec, adăugă el, terminînd scotchul din pahar, însă te voi suna. Sînt convins că îmi vei povesti amuzat cine ştie ce năstruşnicie epică a bătrînului. Hai, la lectură! Toate bune, nu mă conduce, o pup pe Cristina şi am şters-o.

Olescu se ridică, strînse mîna apatică a lui Mercuti, apoi porni către uşă.

Hainele îi atîrnau pe trupul scheletic. Capul i se micşorase grotesc, ajungînd la forma neverosimilă a unei mingi de handbal. Scăzuse, vizibil, în înălţime, emanînd prin toţi porii fiinţei sale un aer maladiv. Boris nu părea să fi observat neaşteptata schimbare din ultimele săptămîni a bunului său amic. Rămase în fotoliu, la ieşirea acestuia din cameră, fără să spună nimic, cu privirea pierdută în gol. După un timp îşi bău şi el, cu gesturi repezite, restul de whisky din pahar şi se ridică, oferind un spectacol înfricoşător, din cauza dimensiunilor fizice neobişnuite. Capul gigantic ţîşnea viguros dintre omoplaţii cimpanzeşti, braţele erau ca nişte vîsle, iar musculatura picioarelor aproape făcea pantalonul să plesnească. Apucă brutal veioza de pe birou şi o aduse pe măsuţa de sticlă. Se trînti în fotoliu cu manuscrisul în mînă. Pala de lumină îi venea din stînga, dezvăluind un profil acromegalic, vecin cu bestialitatea pură, nesimulată. Deschise broşura cu un rînjet ciudat, situat – ambiguu – între durere şi plăcere.

*

Citi cu aviditate scrisul mărunt al tatălui său:

Confusio

de Titus Mercuti

Partea întîi

— Ascultă, te rog, cu atenţie ce scrie băiatul ăsta aici! spuse Rectorul, întinzînd revista pe jumătate din biroul său.

„Profesorul are tenul monstruos. Cineva spunea că de la băutură. E drept, l-am surprins des alcoolizat. O dată, în faţa Universităţii, era scuipat şi scuipa, la rîndul lui, un individ. Amîndoi, aflaţi într-o stare profundă de ebrietate. Scena s-a încheiat cu prăbuşirea profesorului, inert, pe asfalt. De atunci l-am mai revăzut urlînd – cum să spun? – etanolic şi prin alte locuri publice, unele selecte chiar. Ca atare, s-ar putea constata că îşi asumă viciul, stigmatul, oarecum oficial. Totuşi, nu acesta ar fi motivul principal al amintitului ten respingător. Se află ceva mai complicat, mai încărcat de conţinut metafizic, mai filozofic, cum ar veni, în spatele diformităţii acestui personaj, ceva ce scapă înţelegerii noastre umane actuale, fie ea şi bazată pe o expertiză medicală. Ceva care ar face, la rigoare, subiectul unei parabole pline de învăţături şi conotaţii spirituale.

La nivelul percepţiilor comune, putem doar constata faptul că faţa omului în cauză e vînătă, iritată grotesc, acoperită de o plagă. Detaliul îngrozeşte instantaneu imaginaţia privitorului, creîndu-i furnicături. Mai ales dacă privitorul cu imaginaţie are şi proasta inspiraţie să se gîndească la cum îşi va fi sărutînd teribilul specimen iubita. Ei, cu informaţia aceasta ştiu că v-am prins! Iubita profesorului e tot oficială. Este studentă la Filologie în an terminal şi, observînd-o, îţi aminteşti imediat de uriaşa lui Baudelaire. Are păr pe mîini şi pe picioare, sîni enormi şi mustaţă. Dar, în contrapartidă cu partenerul ei teratologic, fata posedă un ten alb, curat (cu excepţia pilozităţii de deasupra gurii, desigur!), cu adevărat diafan. Discrepanţa dermatologică dintre fizionomiile celor doi – o discrepanţă de nuanţă aşadar, nu de esenţă, întrucît nici unul nu este, ultimativ, normal! – şochează, dacă nu înspăimîntă de-a binelea, atunci cînd îi prinzi împreună.

Mulţi nu vor să accepte că ar exista vreo discrepanţă aici, afirmînd că acest cuplu constituie, în sine, o alăturare de infirmităţi neobişnuite şi că este, în consecinţă, perfect echilibrat în ordinea naturală. În particular însă, toată lumea, chiar şi scepticii menţionaţi, sfîrşesc prin a reduce sentimentul de stranietate trezit de exoticii amanţi la acelaşi element paradoxal – tenul. Toţi discută despre tenul personajelor în chestiune. Întregul absurd al iubirii dintre profesor şi studentă se naşte din incongruenţa (aproape tragică, prin diferenţele ireconciliabile pe care le determină) tenurilor lor. Actul sexual devine, în cazul de faţă, o frămîntare morbidă a tenurilor. Ajunşi însă pe acest palier, aş sesiza că numai imaginaţia dă, în fond, măsura antipatiei generale. Repulsia colectivă vine practic din nimic, pentru că nimeni nu i-a văzut vreodată pe cei doi sărutîndu-se măcar, pentru a-şi hrăni ulterior fantezia cu reprezentări ale unor asemenea episoade tulburătoare. Instinctul frust, de respingere a profesorului de către comunitate, se iveşte din fonduri obscure, şi nu dintr-o argumentaţie precisă, palpabilă, analizabilă în lumina lucidităţii.

De aceea, modul în care semenii îşi manifestă, vădit, oroarea în legătură cu profesorul îmi apare artificial, prin neputinţa identificării sale precise. Alcoolul? Majoritatea universitarilor beau cu frenezie şi nimeni nu-i judecă sever pentru asta! Relaţia neprincipială maestru-discipol(ă)? Rămîne o banalitate a sistemului educaţional mondial! Atît timp cît ea se bazează pe consimţămînt reciproc, nici nu merită consemnată. Diformitatea fizică? Este mai curînd un fapt ce stîrneşte compasiunea, iar nu răutatea. Originile italieneşti ale profesorului în cauză? O prostie. Insul se poate considera autohton de două generaţii încoace! Prin urmare, nu avem cum să stabilim o raţiune superioară pentru reacţia oamenilor. Ura, să fim de acord, aidoma dragostei, e inefabilă. În plus, comportamentul personajului nu trimite neapărat la nevoia de reacţie ostilă, ci mai degrabă la posibilul amuzament. În ciuda percepţiei publice, profesorul rămîne o figură entuziastă şi nonconformistă. Mimează în orice împrejurare, dacă nu îl afişează propriu-zis, geniul şi se arată încărcat de pathos existenţial. Intră furtunos în amfiteatru, strigîndu-şi dezacordul faţă de toate mecanismele sociale şi politice…“

Rectorul se opri în acest punct, privindu-şi cu groază interlocutorul. Apoi continuă cu voce uşor tremurătoare: „…Obiectul cursului său este eludat, întîlnirea cu studenţii transformîndu-se într-o demonstraţie abstractă, de propovăduire a libertăţilor umane, strivite, cum s-ar zice, de necesitatea istorică. Manifestul Drepturilor Omului e adresat, în interiorul sălii de curs, Universului întreg, purtînd semnătura profesorului (şi a nimănui altcuiva!). De-a lungul prelegerilor consternate, gesturile lui sînt ample, mişcările spasmodice, iar glasul gîtuit de logoree. Primele rînduri ale amfiteatrului rămîn, în mod obişnuit, goale, pentru că vorbitorul emană mirosuri insuportabile şi, în efervescenţa sa intelectuală, aruncă stropi de salivă printre dinţii rari şi galbeni. Toate mecanismele sociale ale omenirii se transformă, în judecăţile lui, în exemple de barbarie…“.

Rectorul transpirase. Înghiţea, precipitat, multă salivă deodată. Nu se lăsa totuşi. Se chinuia să citească pînă la capăt: „Politicienii de orice culoare sînt ucigaşii omului, societatea de orice tip e o crimă, existenţa o monstruozitate. Ai spune, în consecinţă, că profesorul frizează blazarea şi nihilismul, însă nu ar fi corect. El nu pare deloc un obosit ontologic, nu are comportamentul transcendentaliştilor americani, de tipul lui Thoreau (fiind gata oricînd adică să abandoneze lumea pentru a deveni un eremit iluminat). Dimpotrivă, rămîne, paradoxal, un tip plin de viaţă, în mizeria lui fiinţială, un trăirist nefericit sau, mai plastic spus, un faun degenerat. Cred aşadar că de aici s-a născut repulsia celorlalţi. Din sesizarea (de către comunitate) a contradicţiei esenţiale ce-i guvernează natura! Fără să-şi dea seama probabil, alteritatea a început să-l bănuiască de impostură. Nu este de mirare, să recunoaştem! Cînd trăieşti atît de intens, desfiinţînd totodată înseşi mecanismele vieţii, nu ai cum să nu trezeşti suspiciuni. Ca atare, pesemne că unii au ajuns să-l considere pe profesor un fariseu, un meschin programat să-şi disimuleze mizeria fizică şi imoralitatea personală în expansiuni genialoide iluzorii. Un ipocrit care-şi maschează pornirile rudimentare în dramolete de inadaptare superioară. Un mim trist, cu pretenţii de erou. O formă fără fond, din teoria lui Maiorescu… Mi-ar plăcea să-mi închei pledoaria pe acest fundal de argumentaţie inexpugnabilă, dar, din nefericire, nu pot, întrucît structura versatilă a profesorului ne joacă, încă o dată, feste. Sîntem obligaţi să observăm că, în cazul în care omul nostru chiar disimulează, o face fără un scop anume! În spatele oricărei ipocrizii, se află mereu, să admitem, un obiectiv bine precizat şi, bineînţeles, greu accesibil. Or, profesorul are păr alb, este urît şi a depăşit etapa oricărei noi promovări în ierarhia universitară. Nu-şi iubeşte studenţii, nu vrea discipoli. De asemenea, nu pare a urmări simpatia nimănui, pentru a-l bănui de vreo vanitate ascunsă. Sfidează doar mulţimea şi-şi îngroaşă, deliberat, dintr-o plăcere masochistă, stigmatul. Pe cei care, călcîndu-şi pe inimă, în virtutea cine ştie cărei efemere curiozităţi, încearcă să-l cultive, fie şi pentru o vreme, îi respinge grosolan.

Pe Rector l-a insultat public, promiţîndu-i corecţii corporale într-un viitor abstract (vocea lectorului se schimbă şi mai dramatic la rostirea acestei fraze, devenind complet instabilă, cu suişuri şi coborîşuri emoţionale!). După propriile-i declaraţii, în fierberile halucinante din faţa amfiteatrului, singura fiinţă apropiată i-ar fi soţia, pe care însă nimeni n-o cunoaşte şi pe care nimeni nu pare să ţină s-o cunoască, nici măcar din interes estetic. În schimb, despre iubita lui nu pomeneşte niciodată nimic, deşi sînt văzuţi împreună pe stradă destul de frecvent. Mersul lor e bizar, spectaculos. El are un avans, romantic prin aspectul său exploziv, de cîţiva metri. Ea-l urmează supusă, întunecată, cu paşi mici, repezi. Nu schimbă cuvinte ori priviri. Fata e tăcută, retrasă. Nimeni n-a aflat de la ea vreodată ceva despre profesor. Se vede, dar nu există, am putea spune, jucîndu-ne puţin cu sofismele. Mutatis mutandis, soţia există, dar nu se vede. Cum una trăieşte ipotetic, cealaltă trăieşte concret, ambele purtînd, cu discreţie identică, misterul bărbatului ciudat din viaţa lor.

Foarte mulţi s-ar grăbi să sesizeze faptul că individul nu ascunde, în realitate, nici un mister. Sub poza de geniu neînţeles, de insurgent de profesie, de Prometeu descătuşat, de suflet vulcanic, etern obstrucţionat, de precaritatea condiţiei umane, bănuiesc ei, s-ar afla o tipologie suficient de insipidă, fie de complexat mărunt, fie de ratat încrîncenat. Mediocritatea profesorului s-ar vedea, în viziunea lor, extrem de repede. Nu ai nevoie de analize sofisticate pentru a înţelege că interacţionezi de fapt cu un intelectual steril, incapabil de efort creator. Ce expansiuni monumentale, ce enigme epistemologice, ce ermetisme fiinţiale? De unde atîta neînţelegere din partea contemporanilor, de unde clamata inaccesibilitate a epocii la aşa-zisul geniu al unui maimuţoi?

Peroraţiile lui se vor numai virulente, agresive şi lamentate. În subsidiar, rămîn însă simple şi benigne ca apa de izvor. Nu sînt profetice, nu au dimensiune spirituală şi nici virilitate intelectuală. Cele două cărţulii pe care le-a umplut cîndva cu aforisme nu-i justifică în vreun fel poziţia actuală de profesor universitar de filozofie. A păcălit pe toată lumea, a fost mereu un histrion iscusit. Uriaşa baudelairiană, care-i este iubită, pare a reprezenta singura lui realizare, unicul reper biografic marcat în manieră clară, lipsită de controverse. Aşadar, oricît ne-am strădui în munca noastră hermeneutică, nu vom ajunge la nici un rezultat. Profesorul scapă oricărei definiri, purtîndu-şi enigma ostentativ, provocator. Repulsia faţă de el vine, în primul rînd, din această aţîţare la care mulţimea a fost supusă de implicaţiile aşa-zisului său secret. Ne confruntăm cu o antipatie fără obiect, mai incendiară, în fond, ca orice altă antipatie. O antipatie ucigătoare, în interiorul căreia subiectul se zvîrcoleşte, chinuit, în căutarea obiectului“.

— Iată, spuse Rectorul împăturind cu oarecare grabă revista, aici ni se spune aproape totul clar (numai numele lipseşte!): este sigur vorba despre Vîrgă. Vuieşte toată Universitatea şi dumneata spui că nu există.

— Scuzaţi-mă, tovarăşe Rector, răspunse omul slab, transparent, din faţa biroului masiv, dar acesta e adevărul! N-aş îndrăzni să vă induc în eroare! Nimănui din Universitate nu-i corespunde caracterizarea pe care aţi citit-o. Chiar apropierea de Vîrgă, nefericitul italian, cum i-aţi zis (precizez însă: Vîrgă nu este italian; nici măcar numele lui nu trimite la o astfel de concluzie!), deşi oarecum justificată prin ideea misterului, devine, la o lectură atentă, neplauzibilă. Într-adevăr, Vîrgă ascunde, mai precis, a ascuns, multă vreme ceva. Dar acum problema s-a lămurit. În fine, „detaliul“ în chestiune ar fi putut induce în eroare pe unii… Nu ar fi însă normal…

— În cazul lui Vîrgă, vorbim despre un abuz de libertate… Omul nu se ridică, pur şi simplu, la nivelul mărinimiei societăţii noastre socialiste multilateral dezvoltate! Stau şi mă întreb cum a rezistat atîţia ani în mediul academic! Fantastic! replică Rectorul, întru cîtva absent la vorbele celuilalt.

Ulterior reveni la subiect, spunînd:

— De aceea, cred cu tărie că băietanul acesta insolent se referă, în articolul lui, la Vîrgă!… Dumnezeule, tocmai presa studenţească să-l denunţe! Trăim o ruşine nemaipomenită!

— Scuzaţi-mă din nou, tovarăşe Rector! Nu avem în faţă neapărat un denunţ. Nu cred că textul ar juca, de facto, rolul unei demascări…

— Dar ce este atunci, tovarăşe, pamfletul mizerabil pe care tocmai ţi l-am citit cu o greaţă infinită! urlă, pe neaşteptate, omul mare, cu figură congestionată. Ce e? Să vezi tu anchetele şi tragerile la răspundere care vor urma! Clocotesc deja, sînt convins, amfiteatrele, tovarăşe Prorector! Cum puteţi să acceptaţi situaţia ca fiind una măruntă? Uite ce avem (poftim, numai ca să intru în sistemul dumitale de gîndire, spun şi eu: cu Vîrgă la mijloc sau nu!): o conjunctură explozibilă! Vreţi să vă traduc, oficial, conotaţiile momentului? Bine, o fac şi pe asta: studenţii demască imoralitatea profesorilor. Aşa am ajuns!… Nu! N-am să aştept nici un minut în plus! Voi porni chiar eu ancheta şi-am să scap instituţia de acest… Rasputin universitar ce răspunde la numele insipid „Vîrgă“…

De menţionat faptul că, pe o măsuţă de lucru dintr-un colţ al marii încăperi, un ochi iscoditor ar fi observat, printre numeroase hîrtii şi broşurele (ultimele, cu coperţi de culoare roşie!), o biografie a duhovnicului Ţarinei Alexandra.

— Da, da, da! Chiar acum voi lua cele mai drastice măsuri! gîfîi Rectorul indignat, mobilizîndu-şi totodată şuncile spre cele trei telefoane din colţul stîng al biroului.

— Dacă-mi permiteţi, reluă, cu acelaşi calm vag umil, slăbănogul (oarecum surprins după ce zărise biografia lui Rasputin pe măsuţă, evident, într-o ediţie veche, din perioada interbelică!), Vîrgă nu poate fi în nici un caz subiectul respectivului text…

— Te-aş ruga, muult de toot, să încetezi! Nu te ştiam amic cu acest individ abject, pentru a-l susţine, vehement, aş remarca, dinaintea mea! preciză ferm Rectorul, oprindu-se totuşi din avîntata sa incursiune către telefoane şi părînd a cumpăni o clipă asupra contextului.

— Nu sînt amic cu el. De altfel, nu are amici. Nici nu ştiu dacă răspunde cuiva la salut…

— Bineînţeles că nu are! spuse Rectorul cu o ciudată modulaţie a vocii, prelungă, insinuantă, studiat ironică. Întocmai ca-n articolul măgarilor ăstora! De aia nu pricep de ce insişti să-l salvezi!

— N-am vrut să spun că nu are prieteni în sensul sugerat de articol… De fapt, cam aşa este, se corectă Prorectorul uşor încurcat, nu are prieteni, dar motivul nu-i cel pe care-l credeţi dumneavoastră.

— Dar care, stimabile?

Intonaţia insinuantă a Rectorului se repetă.

— Păi, începusem să vă zic… Ce-aţi citit dumneavoastră nu este o demascare, un pamflet propriu-zis. Ne referim la un concurs organizat de studenţii din presa studenţească pentru intrarea într-o şcoală jurnalistică paralelă cu studiile universitare. Mă rog, o chestie de-a lor, doar îi ştiţi pe ăştia, „ziariştii“ – mereu pun la cale cîte o şotie! Concursul a fost cîştigat de eseul pe care l-aţi lecturat, iar ei, plăcîndu-le pesemne, l-au şi publicat…

— Ce concurs, tovarăşe? îl repezi Rectorul cu violenţă. Nu-i cunosc eu pe nemernicii ăştia?! Ei strecoară totul printre rînduri! Îşi iau „domnii“, cum ar veni, măsurile de precauţie! Una dintre consecinţele liberalizării din ultimii cinci ani, ce să mai vorbim! Nu vreau să mă înţelegi greşit! Ce s-a întîmplat în 1965 în ţara noastră a fost istoric! România a intrat, pe parcursul ultimului cincinal, într-o adevărată epocă de aur din multimilenara sa existenţă! Unii nu reuşesc să aprecieze însă dimensiunile momentului şi profită de extraordinara deschidere obţinută atunci… Bunăoară, presa studenţească! Şi-au luat-o în cap golanii ăştia „ziarişti“, parazitează libertatea acordată, atît de generos, de tovarăşul Secretar-General al Partidului! Atacă, grosolan, cuceririle cele mai înalte ale modului nostru comunist de viaţă. Aşa ceva nu trebuie acceptat! Uite, am citit acolo odată că Pisicuţa, rudă foarte apropiată a Leului (cum dracu’ o fi venind asta nu ştiu…, dar hai să nu mă fandosesc, pentru că, în realitate, ştiu: „pisicuţa“ şi „leul“ se înrudesc prin „inocenta“ strategie a „aluziei jurnalistice“, care pe dumneata nu te supără cîtuşi de puţin!) îi iniţiază pe Leuşorii doar aparent supuşi Leului (da, aşa scria: „doar aparent supuşi Leului“!) în eros (şi da din nou, stimabile, chiar acesta era cuvîntul folosit: E-R-O-S!)…

După emfatica silabisire, Rectorul tuşi încurcat, demobilizat parcă subit de neaşteptata-i confesiune. Îşi pocni degetele, privind înfuriat pe fereastră. Omuleţul profită de întrerupere:

— Vă rog totuşi să mă credeţi! Aici este cu totul altceva…

— Altceva?! sări Rectorul ca ars din scurtul intermezzo contemplativ. Dar acolo, acolo ce a fost? Vasăzică şi acolo a fost ceva, în opinia dumitale, şi acum mi-o transmiţi tot printre rînduri! Bravo! Aşa-mi trebuie, dacă nu mi-am lăsat fiica să dea admitere la o altă Universitate din ţară! Ea, mititica, m-a atenţionat: „Tăticule, nu vreau ca, din cauza ta, să fiu privită de studenţi şi profesori cu ochi străini şi răi“. Uite cîtă dreptate a avut săraca! La noi, de la student pînă la… (Rectorul îl studie, o secundă, cu dispreţ pe slăbănog)… Prorector, mi-o bîrfesc fără milă şi fără jenă! Am adus-o cu forţa în „selectul“ mediu universitar de acasă şi iată rezultatul: lei şi pisicuţe! Sînt Rector peste nişte bestii!

Îşi lăsă buzele groase în jos, într-un tremurat nervos, premergător la copii crizelor de plîns isteric. Se întoarse iarăşi, prudent, cu faţa la fereastră.

— N-am vrut să insinuez nimic, continuă blajin interlocutorul. Tot ce vreau să înţelegeţi este că-l nedreptăţiţi pe Vîrgă în acest caz particular…

— Nu mai spune! comentă Rectorul cu o tonalitate schimbată în bine (îi dispăruse tremurul din voce!).

— Ba spun! ridică pentru prima oară glasul şi slăbănogul, tulburîndu-l pe Rector prin insolitul sonorităţii sale de la privitul peisajului.

— Îl ştiu pe Vîrgă din studenţie şi vă rog aşadar să mă ascultaţi pînă la capăt! se răsti omuleţul, văzînd că Rectorul ridicase două degete în semn de întrerupere.

Rectorul lăsă mîna jos, abandonat unei obediente curiozităţi venite nu atît din faptul că individul din faţa lui îl cunoştea pe Vîrgă din studenţie, cît din neobişnuita răbufnire de personalitate a celui mai şters dintre Prorectorii lui.

— Îl cunosc, continuă omuleţul, din nou calm, încă de pe atunci şi ştiu că se îndrăgostise, prin anul al treilea, de o colegă de la mine din grupă. El era, într-adevăr, la Filozofie, iar ea, ca şi mine, la Filologie. Veţi bănui că amănuntul n-are nici o legătură cu tot ce s-a întîmplat pînă acum şi cu tot ceea ce se descrie în articol, însă vă asigur că are, întrucît Vîrgă, în postură de student, nu era, nici pe departe, specimenul de astăzi!

Rectorul nu mai interveni, deşi, pentru o clipă, lucirea neaşteptată a ochilor săi păru să anunţe un nou strigăt de genul: „Recunoşti deci!“. Se mărgini numai să privească lung, cumva inexpresiv, înspre Prorector.

— Era un student sociabil, nu dintre cei mai buni, totuşi de luat în seamă! Nu bea şi nu avea, asta trebuie să recunosc, tenul de astăzi. Dar tenul, tovarăşe Rector, nu constituie un indiciu! Nu, nu! Chiar dacă, prin absurd, ar constitui, adică dacă aluzia ar fi, cu adevărat, la Vîrgă, la Vîrgă al nostru, autorul eseului, ziariştii din spatele unei asemenea prezumtive mizerii, ar face o mare nedreptate! Ei nu-i cunosc povestea… Cu toate că, aşa cum vă spuneam deja, în ultima vreme măcar, ea s-a elucidat. Ca atare, nu vreau doar să cred, ci cred de-a binelea că personajul din articol, dacă este cineva real, atunci el nu e, sub nici o formă, Vîrgă!

Rectorul afişa un început de nervozitate, dar îi permise Prorectorului să clarifice lucrurile mai departe.

— Dragostea lui pentru Maria, colega mea, continuă acesta liniştit, a debutat pătimaş, intens, agresiv, în neconcordanţă cu impresia pe care Vîrgă o lăsase tuturor: de individ jovial, agreabil, normal, cum s-ar zice, în toate privinţele. A devenit, peste noapte, încrîncenat, întunecat, violent. Deşi Maria îi era fidelă (oricum, o fiinţă delicată şi cuminte ca ea nu ar fi putut pune probleme de vreun fel unui băiat!), Vîrgă o teroriza cu suspiciunile şi crizele de gelozie. Se dovedea a fi un plîngăreţ, un inadaptat, un tiran. Îi distrugea pe cei din jur şi se autodistrugea în convulsii sentimentale fără obiect. La sfîrşitul facultăţii, după doi ani de teroare psihologică, Maria îl părăsi, căsătorindu-se imediat, undeva în ţară, cu un ofiţer artilerist, care, de altfel, contaminat neştiut de lues, s-a prăpădit repede. Nefericita mea colegă preluase însă boala şi, aflînd asta, s-a sinucis… Da, ştiu, nici pînă aici nu vedeţi o legătură prea clară cu numitul Vîrgă. Totuşi, să adaug faptul că, la despărţirea de Maria, Vîrgă avusese o tentativă suicidală el însuşi! A folosit un acid puţin cunoscut, care l-a paralizat instantaneu, determinîndu-i pe medicii timpului să-l creadă terminat ca ins funcţional din punct de vedere social, pentru totdeauna. Paradoxal, Vîrgă şi-a revenit după cîteva luni şi, graţie respectatului profesor Dospinescu, un om care-i cunoştea drama şi care devenise Decan la Filozofie, fu solicitat să rămînă asistent la Catedra de Istorie a gîndirii idealiste (pe atunci mai exista o astfel de secţiune rudimentară la Filozofie!), solicitarea justificîndu-se nu atît prin meritele intelectuale de excepţie ale tînărului cadru didactic, cît prin drama sa sufletească ieşită din comun…

Rectorul asculta meditativ povestea Prorectorului.

— Asistent a rămas, cum bine ştiţi, pînă astăzi. Doar că, între timp, a devenit cu totul altul. Şi aici, admit, noul Vîrgă se suprapune cu unele aspecte din eseu: este, neîndoios, ratat, misterios şi alcoolic. E de subliniat totuşi faptul că noi, cei care-i cunoaştem istoria tristă, am îmbătrînit, am plecat, am murit, ne-am văzut de vieţile noastre. Vîrgă s-a trezit înconjurat, gradual, de necunoscuţi care-l evaluau doar prin prisma acestei noi feţe a lui. Pentru toţi se insinua ca o mare enigmă, ca un personaj cu un trecut obscur, aventuros. În sfîrşit, lumea îl suspecta de bizare ascunzişuri şi de periculoase malignităţi. Exact – mă înclin iarăşi a acceptare – ca în textul citit de dumneavoastră! Dar ceea ce probabil nu ştiţi, fapt care şi exclude suprapunerea lui Vîrgă cu acel profesor, este că, recent, fostul îndrăgostit de Maria a publicat un roman autobiografic de mare succes, profitînd, la rîndul său, de deschiderea din ultimii cinci ani, menţionată deja de dumneavoastră. În carte, el s-a dezvăluit, şi-a povestit, romanţat, ce-i drept, însă cu date verificabile, experienţa din tinereţe. A exorcizat-o, cum ar crede obscurantiştii… Deşi a rămas acelaşi alcoolic irascibil şi însingurat, nimeni nu-l mai consideră, după această apariţie editorială, un depozitar de mari secrete. Dimpotrivă, lumea îl cunoaşte acum şi, deodată, îl respectă şi îl încurajează. Povestea sa a ieşit finalmente la lumină. Nu exagerez dacă afirm că Vîrgă a devenit în prezent o personalitate. Misterul lui s-a elucidat prin intermediul literaturii! În privinţa iubitei… (Rectorul tresări). Da, da, cred că o putem numi iubita lui Vîrgă, precum autorul eseului, întrucît ea este, la fel ca în textul respectiv, o ficţiune! S-a vorbit o vreme, nu neg, pe la colţuri, despre existenţa unui asemenea personaj. I s-a pus lui Vîrgă în cîrcă o poveste de dragoste, lipsită de principialitate, de către anumiţi răuvoitori, cărora el nu le acorda nici o atenţie şi în faţa cărora nu-şi justifica acţiunile, favorizînd aşadar legenda! Numai că iubita nu există! Mai mult, nu există nici o studentă de an terminal la Filologie, monstruoasă, care să stea prin preajma lui Vîrgă. Nicidecum! Şi aici misterul a fost clarificat prin bunăvoinţa unor persoane înduioşate de autobiografia (ficţionalizată) scrisă de profesor. Mă refer la colegii mei filologi, care, la solicitarea mea expresă, au confirmat răspicat că o fată de tipul celei descrise în articol nu există în Facultate! Legenda s-a spulberat, prin urmare, complet. De aceea, dacă îmi permiteţi, voi sublinia din nou faptul că, în mod sigur, autorul-student nu face aluzie la Vîrgă! Apoi, să privim încă o dată, împreună, cu mare atenţie, notiţa introductivă din revistă!

Prorectorul despături tipăritura aruncată pe birou de Rectorul nervos şi citi:

— „Vă facem cunoscut că, în urma concursului organizat de organizaţia noastră studenţească Şcoala de presă, eseul colegului filolog Petronel Normanu a luat premiul întîi. Vă reamintim care au fost condiţiile concursului: abordarea temei eseistice Profesorul şi dezbaterea ei, ad-hoc, într-un text, în interval de cincizeci de minute!“… Ca atare, nu şi nu, tovarăşe Rector! Nu poate fi vorba despre Vîrgă! Indubitabil, la mijloc e o coincidenţă ciudată de factori şi imagini. Nu este Vîrgă omul care să nu-şi ţină orele, cum se sugerează acolo. Acest lucru poate fi confirmat de orice student de la Filozofie. Mai mult, pe Normanu, autorul articolului, îl cunosc! Vă rog să mă credeţi! Normanu Petronel! E studentul meu! În anul al doilea la Franceză. Nu are de unde să ştie subtilităţile vieţii lui Vîrgă, chiar dacă îi va fi lecturat romanul! E prea tînăr pentru a deţine informaţii de nuanţă. Nu trebuie aşadar să aveţi grija nici unei anchete! Cu toate eventualele lui păcate, Vîrgă reuşeşte să fie un profesor corect şi pe noi asta ne interesează pînă la urmă!

Mai străveziu decît înainte, omuleţul se lăsă, obosit, pe scaunul din faţa biroului masiv. În încăpere se aşternu o linişte epuizantă, bolnavă. Prorectorul îşi sesiză un tremur neplăcut al degetelor de la mîna stîngă pe lemnul bine lustruit al impozantului scaun rectoral. În acelaşi timp, oarecum în contrast cu micşorarea şi mai semnificativă a povestitorului, umbra Rectorului cădea mare, posesivă, peste biroul din lemn de nuc.

— Panaite, eu ştiu că nu ai fi tu în stare să-mi îndrugi baliverne. Sincer să-ţi spun, în insipiditatea ta, nici nu te cred capabil de atîta imaginaţie. Ce mi-ai spus are, desigur, un fond real. Totuşi, lumea, Panaite? Lumea? Au toţi în cap romanţa ta stupidă? Au citit toţi, cum naiv bănuieşti, imbecila autobiografie a lui Vîrgă? Cine-mi garantează mie că şefii din Minister nu se vor enerva văzînd aşa-zisul „eseu“ din Ecoul studenţesc? Atunci să vezi! Mi-l urcă-n cap pe Vîrgă ăsta, pe imoralul ăsta, în doi timpi şi trei mişcări!

— Dacă-mi permiteţi, întreb şi eu: ce vină ar avea Rectorul într-o astfel de eventualitate? Nimeni nu vă poate imputa dumneavoastră ceva, judecînd la modul abstract, varianta că…

— Mă, Panaite, mă! Tot ce este negativ reprezintă, la rigoare, efectul politicii greşite duse de Rector! Lucrurile pozitive – ei bine, alea sînt rezultatul muncii colective! Păi, nu mi-a zis corect fetiţa mea la un moment dat: „Tăticule, dacă e criticat vreun aspect negativ sub administraţia ta rectorală, se va spune la Centru: Aţi văzut ce incompetent s-a dovedit grasul acela? Haideţi să-l schimbăm!“. Mă, observi şi tu, sper, în ce situaţie dificilă am fost pus…

— Dar, dacă-mi permiteţi, îşi reluă Panaite obişnuitul lui ton calm-umil, cine va acorda credit unei adunături studenţeşti ce face propagandă subversivă prin reviste?

— Mulţi, mă! Ăştia-s principalii spioni! Nici nu ştii cu cine joacă!… Totuşi, să nu uit, Panaite! Dacă tot am intrat în horă, spune-mi şi mie, de curiozitate, soţia ăstuia, Vîrgă… cine-i, mă? Ce-i cu ea? Oricum ar fi treaba, asta nu mai poţi nega: o soţie a fost invocată printre rînduri!

Slăbănogul înghiţi de cîteva ori încet, sacadat. Îşi plimbă privirea pe covorul mare, gros şi se sprijini şi mai mult de muchia biroului.

— Acest lucru, într-adevăr, nimeni nu-l ştie, tovarăşe Rector! Soţia lui Vîrgă este, poate, şi adevăratul lui mister. Deşi pomenită adesea în interiorul comunităţii noastre (sursa informaţiei fiind, probabil, însuşi Vîrgă!), nimeni nu se poate pronunţa cu exactitate asupra existenţei ei. Unii o socotesc o himeră, rod al unei minţi încercate de viaţă, alţii o femeie terorizată de caracterul dificil al soţului şi, de aceea, ştearsă, inhibată, necunoscută… Nu puţini (şi aici vă rog să mă iertaţi!)… o văd ca pe o vrăjitoare posedată de tenebrele unei lumi ascunse, care, la rîndul ei, l-ar poseda spiritual pe Vîrgă, determinîndu-i „exotismul“. Sigur, menţionez această ultimă ipoteză doar informativ. E o fantasmagorie a amatorilor de senzaţii dubioase. Obscurantism, superstiţii, lipsă de evoluţie! Toate, din păcate, încă prezente în societatea noastră multilateral dezvoltată. Noi, oameni, fără îndoială, cu o educaţie materialist-dialectică avansată, nu putem să facem concesii unor asemenea exagerări! Sau, dacă vrem, le receptăm numai „metaforic“, admiţînd posibilitatea ca soţia lui Vîrgă să fie de fapt o femeie energică, zdravănă, cu picioarele pe pămînt, dominîndu-l şi încercînd, pesemne, să-l mai schimbe puţin pe neobişnuitul ei soţ…

Rectorul flutură mîna grăsulie a plictiseală, apoi înghiţi şi el cu zgomot. Îşi pocni din nou degetele şi reveni la fereastră.

— Un lucru este cert! zise îngîndurat. Acum, cînd abia am căpătat ceva experienţă în funcţia de Rector, cînd furtunile (inerente!) de la debutul mandatului meu – încredinţat cu atîta generozitate de conducerea Partidului! – s-au spulberat, apare, iată, parcă din senin, un oarecare Vîrgă, un Neica-Nimeni chitit, cu toate tainele lui obscurantiste, să mă elimine social-politic! Ideea mă îmbolnăveşte pur şi simplu! Individul ăsta îmi stă ca un cui în talpă, crede-mă! Nu m-aş mira să aud în curînd vocea tovarăşei Ministru la telefon. Ei, atunci va fi gata cu liniştea, mă Panaite, mă… Gata!

Partea a doua

Normanu îşi puse cu grijă tabla de inox pe masă, nereuşind totuşi să evite picurarea cîtorva stropi din ciorba fierbinte pe cimentul sălii de mese a cantinei. Îşi blestemă în gînd lipsa de dexteritate şi nu ridică ochii spre masa vecină, unde obişnuita chicoteală a gîştelor era în toi. Se aşeză pe marginea scaunului, cu genunchii strînşi şi privirea aţintită în felurile de mîncare, risipite „armonios în teren“. Înjură printre dinţi pentru a doua oară. Se molipsise de construcţiile „lingvistice“ ale imbecilului de la Economie Politică. Deodată, o văzu. Mare, „monstruoasă“, cum o caracterizase de prima dată, cu mustaţa sesizabilă de la cîţiva metri buni. Picioare butucănoase, sîni imenşi. Se aciuase la masa ei obişnuită de lîngă ferestre, înnegurată, tăcută, hăituită parcă. Înghiţea lacom, nu se jena de lipsa eleganţei gesturilor sale, deşi, pe de altă parte, paradoxal, părea stingherită cumva de mulţime. Cînd ducea lingura la gură, îşi dezvelea mîna păroasă şi solidă, ca de bărbat. „Iubita“ Profesorului. Normanu zîmbi. Ciudat, acum, după ce „o exorcizase“ prin scris, simţea că o simpatizează. La început îl deranja prezenţa „monstrului“ în procesul „nutriţiei“ lui zilnice. Fiind timid, se acomodase cu masa aceasta, unde nu avea decît cam patruzeci la sută din privirile celor din cantină aţintite asupra-i. Şi ea prefera mereu masa de la geam. Prin urmare, inevitabil, prînzurile şi cinele se derulau pe fundalul (iniţial) al nedoritei privelişti. Se putea constata că, bizar, actualmente Normanu îşi trăia repulsia contradictoriu, printr-un soi de magnetism. Nu se putea stăpîni să nu-i arunce „uriaşei“ priviri fugare, cercetătoare, cu toate că faptul în sine, de a o vedea continuu, în mod categoric, nu-i producea plăcere. Experimenta atunci un fel masochism ţîşnit din „fonduri obscure, subconştiente“. Ha-ha! „Fonduri obscure, subconştiente!“ Alt clişeu de care nu se putea dezbăra. L-a folosit pînă şi-n „eseiaş“, cum îi spusese redactorul-şef de la Ecoul studenţesc. Mda, „eseiaşul“! Apăruseră nişte mici probleme prin şcoală din cauza lui. Lucru de mirare, întrucît nimeni nu avea habar că textul respectiv pornise de la teratologica figură din faţa sa, ce reuşise să se muleze, de acum, pe digestiile sale cotidiene! Spera să nu ia amploare „cazul“! N-avea nevoie de complicaţii în anul al doilea de facultate…

— Poftă bună, moşule!

— Salut!

Mircescu îşi trînti mapa pe scaunul alăturat şi puse tava pe masă cu multă siguranţă, fără să dea senzaţia că mîncarea din castroane s-ar fi clătinat cîtuşi de puţin. Gîştele chicotiră din nou, dar, de data aceasta, indubitabil, admirativ. Colegul său se aşeză hotărît pe scaun, ca de obicei. „De unde au unii atîta siguranţă de sine?“, gîndi Normanu, tulburat întru cîtva din meditaţie de neaşteptata apariţie. Înghiţi imprudent şi se fripse destul de rău. Se îmbujoră instantaneu, deşi lumea nu observase incidentul. Suportă arsura cu stoicism.

— Oho! Mîncăm fripturică! exclamă Mircescu jovial şi oarecum detaşat.

Nu putu să-şi reţină totuşi un plescăit cam rudimentar.

— Cum ai reuşit, boierule?

— Am venit mai devreme…

— Înţeleg, înţeleg! Presa are alt statut…

— Nu e vorba de nici o presă…

— Glumesc, cocoşatule! Pe onoarea mea, ai mania persecuţiei, mă băiatule, mă! Ştiu, ai venit, conştiincios ca întotdeauna, cu cinci minute mai devreme. Între timp, păpica bună s-a epuizat. Ai un alibi imbatabil: pînă şi „monstrulică“ de alături, sosită, ca şi tine, la primul apel, haleşte friptan… Hai, recunoaşte, Petro, că doar sîntem prieteni! De unde ştii de legătura ei cu Protopopescu de la Filozofie? Vuieşte Universitatea, zău aşa!

— Valeriu, răspunse Normanu cu ochii dilataţi de uimire şi corpul devenit, brusc, inert de spaimă.

Se ghemui pe scaun.

— Te implor să nu mă mai pisezi! Ţi-am spus: nu ştiu cine-i individa şi, cu atît mai puţin, cine ar putea fi Protopopescu ăsta…

— Minţi! Minţi! Minţi!

— Încetează cu maimuţărelile infantile!

Normanu, enervat, renunţă la expresia anterioară de teroare şi întoarse un profil vulturesc spre sală, agresiv (dacă era privit de aproape).

— Tipa e colegă cu tine la Filologie, chiar dacă nu în acelaşi an. Sînteţi o mînă de oameni în Facultatea aia de filfizoni. N-ai cum să n-o cunoşti! În plus, apare întotdeauna cu ameţitul nostru de la Filozofie, Manuel Protopopescu, un alcoolic degenerat, congestionat patologic (exact cum îl descrii în poveste), uşor dement şi, bineînţeles, alienat.

— Nu-l cunosc!

— Nici nu-i nevoie! Puteai să afli numai informaţia şi… gata articolaşul! Asta-i presa oricum! Geme de făcături…

— Mă Valeriu, fii atent, mă, ce spui!

Normanu lăsă din mînă lingura cu un gest de epuizare. Scăpase însă de roşeaţa feţei.

— Eu n-am făcut altceva decît să mă prezint la concursul organizat de Şcoala de presă de la Ecoul… „Articolaşul“ acela reprezintă examenul meu de „admitere“, cum ar veni! Pricepi, mă?

— Da, da, ştim şi noi, desigur! Încă din liceu, de la lecţiile de Română: ficţiunea e ficţiune, realitatea-i realitate… Dar modelul, te întreb. Modelul? Puteai foarte bine să ai ca model legătura lor idioată. Şi atunci tot despre Protopopescu şi despre urîta lui ar fi vorba. Simplu, nu? Cred că mi-ar da zece direct bestia aia de la Logică dacă m-ar auzi ce clar le demonstrez pe toate…

Normanu se întristă. Împinse cana cu ciorbă deoparte, îşi trase mai aproape farfuria cu friptură, dar apoi renunţă să mai mănînce. Privi la Mircescu (care hăpăise, printre propoziţii, fără ezitări, felul întîi şi se repezise deja la al doilea). Dori să-i spună ceva, dar abandonă şi această idee. Valeriu tăcu, la rîndul său, mirosind parcă un amănunt neobişnuit în atitudinea lui Normanu. Înghiţea lacom din chifteaua cu mazăre, trădîndu-şi mai mult impacienţa decît foamea.

În cele din urmă, Petronel clătină a resemnare din cap şi zise:

— Da, mă Mircescule, oricît ai fi tu de obtuz, rămîi singurul cu care pot vorbi! Ăsta-i adevărul, da! Am avut-o model pe ea. Însă nu în sensul în care crezi tu… Adică, îţi repet, nu m-am referit, în vreun fel, la amantlîcul ei cu vreun profesor, fie el şi din Facultatea voastră de „materialişti-dialectici“. Nu ştiu cine-i Protopopescu de la Filozofie cu care mă stresezi de trei zile încoace şi cu care spui că „uriaşa“ ar întreţine anumite relaţii. Habar n-am avut de asta, te rog să mă crezi!

— Hai, mă, că-l ştii! E beţivanu’ ăla de asistent de pe la Hermeneutică de pe undeva. Are aproape şaizeci de ani…

— Nu-l ştiu şi nici nu mă interesează! Eu suport specimenul feminin de la masa de la fereastră încă de cînd am început anul universitar. Îmi întoarce maţele pe dos ori de cîte ori mănînc, dar, într-un mod cu totul curios, simt că mi-ar lipsi ceva fundamental pe parcursul unui prînz sau al unei cine dacă nu aş vedea-o aici. Nutriţia a ajuns să fie pentru mine condiţionată de prezenţa ei. Apropierea monstruozităţii, în timpul digestiei, a devenit un soi de pleasure in pain, dacă ai auzit vreodată expresia asta. Am, mai nou, certitudinea că sînt masochist. Aşa cum, mîncînd, deşi îmi provoacă repulsie, mă uit la ea şi simt că am nevoie de ea, atunci cînd dau peste stări, situaţii, contexte dezagreabile, nu le repudiez neapărat, deoarece mi-o evocă tot pe ea, iar faptul îmi creează o stranie satisfacţie interioară. A început să-mi placă, altfel zis, senzaţia de durere, întrucît îmi aminteşte de ea. Mă lovesc cu cotul de colţul peretelui, impactul contondent îmi frige creierii pur şi simplu, dar eu o văd pe ea, mestecînd liniştită, frămîntînd hrana greţos pînă ce rotunjeşte un bol alimentar impregnat cu salivă, numai bun de înghiţit…

Mircescu se schimonosi a silă şi împinse, ulterior, farfuria în lături, deşi mai avea măcar un sfert de chiftea în mazărea sleită.

— M-am dus la concursul Şcolii de presă din curiozitate, nădăjduind în inteligenţa celor de acolo. Şi, cînd colo, ce-mi aud urechile? „Scrieţi un eseu, în cincizeci de minute, cu titlul Profesorul!“ Dezamăgirea s-a îmbinat atunci cu dezagreabilul. Am simţit o repulsie aproape organică pentru acest mod de a face jurnalism şi, pac, imaginea ei s-a şi instaurat, posesiv, în mintea mea. Iniţial am vrut să plec, însă ceva m-a reţinut, aşa cum ceva îmi atrage mereu privirea spre ea, cu toate că-mi provoacă greaţă. Am avut revelaţia Repulsiei, s-ar putea spune, iar Repulsia era ea… Conştient totuşi că asta n-ar avea sens decît pentru mine, am transformat-o, am convertit-o epic, ficţional, cum vrei tu, şi aşa s-a născut „Profesorul“. Ea l-a „determinat“, de fapt, pe Profesor, l-a creat adică şi, pentru a-l face să trăiască în postură de personaj, s-a aşezat supusă lîngă el. I-a dat deci credibilitate textuală. Mă rog, pare greu să mă crezi, dar trebuie să o faci, pentru că acesta este adevărul! Ea a fost doar modelul, sursa psihologică, Repulsia suficientă sieşi, şi nicidecum vreo aluzie directă sau indirectă la Protopopescu ăsta al tău, pe care neîncetat continui să mi-l bagi pe gît…

— Bine, moşule! Ce să deduc eu din cîte-mi îndrugi? Că ai fi un geniu care, pornind de la imaginea unei uriaşe mîncînd, descoperi, artistic, legătura ei neprincipială cu un alcoolic de la mine din Facultate, Protopopescu pe numele lui? Mai mult, că povestioara ta nu ar fi decît coincidenţa „supranaturală“ cu o realitate sordidă, de care tu, naivul, habar n-aveai?

— N-am descoperit nimic! N-am ştiut nimic! Sînt pictorul cel mai fidel al propriei mele Repulsii, convertite estetic. Sînt un artist fotograf, nu un ziarist, nu un eseist, nu un cronicar de scandal. Sînt un introspectiv!

Normanu se ambalase, făcîndu-le pe gîşte să chicotească iarăşi. Furios, se ridică de la masă, luîndu-şi tava într-o mînă, iar cuţitul şi furculiţa în alta, ultimele pe post de „permis“ de ieşire din cantină (tacîmurile se colectau, de la fiecare student în parte, la plecare, evitîndu-se astfel furtul din „avutul obştesc“).

— Hai, mă! Acu’ n-o mai fă pe văcaru’ cu satu’! Bine, eşti un introspectiv! Eu te cred, dar bagă de seamă: nu toţi sînt ca mine! Universitatea vuieşte. E vînzoleală mare în aer. Nu m-ar mira de aceea ca afacerea rezultată din „introspecţia“ ta să aibă, pînă la urmă, un caracter mai curînd „prospectiv“ decît „introspectiv“, adică să dezvolte repercusiuni – nu tocmai plăcute, apropo de pleasure in pain! – pentru viitorul tău. Se poate ajunge chiar la exmatriculare…

Mircescu îşi urmă amicul. Studenţii invadaseră între timp cantina. Era ora de vîrf. „Monstrul“ plecase mai devreme şi Normanu simţi, inexplicabil, un gol în suflet.

Partea a treia

Maria privea revista stupefiată. În douăzeci şi unu de ani de existenţă, Petronel o punea, pentru prima oară, cu adevărat pe gînduri. De unde şi pînă unde aflase băiatul acesta despre viaţa ei de studentă, despre acel eveniment al trecutului său, pe care nici Marius nu-l ştia, cu toate că, prins în inepuizabilele sale probleme de la Unitatea Militară, n-ar fi manifestat, probabil, un interes deosebit pentru el. Faptul că, dintr-o femeie frumoasă, o făcea „monstruoasă“, „mustăcioasă“ şi nu mai ştia cum nu constituia o mască suficient de solidă pentru adevărul, care se strecurase pervers printre rîndurile articolului copilului ei. Sau tocmai aici, în devierea perfidă de imagine, poate, lovitura textului era deplină! „Monstruozitatea“ nu reprezenta proiecţia exterioară a Mariei, ci, dimpotrivă, o trimitere interioară! Se referea, carevasăzică, la caracterul său mic, la conştiinţa ei încărcată, de femeie şi de mamă cu un trecut controversat.

De asemenea, „transformarea“ ei, în text, din matematiciană în filoloagă nu oferea o scuză serioasă! Cine, în afară de ea, putea fi „iubita“ tăcută, retrasă, care-l urmează obedient pe Profesor? De unde ştia însă Petronel? El mai mult ca oricine ar fi trebuit să nu ştie. Cu toate acestea, iată, ştia totul şi, într-un acces de sadism pe care nu i-l cunoştea, îi demascase secretul. Dar de ce abia acum? Şi de ce public? Unde a greşit ea, ca mamă, pentru a-şi atrage un atît de cumplit oprobriu filial? Şi, mai ales, de unde putea copilul ei să afle? De acolo, de la Universitate? Din locul unde, cu ani în urmă, Maria îşi copleşise sufletul cu acea crimă – da, o putea numi crimă! – odioasă? Trupul zvelt al femeii se gîrbovi brusc, apăsat de supărare. De cînd primise prin poştă plicul albastru de la Petronel, cu un bileţel înăuntru care spunea „Mamă, am intrat în presa studenţească!“ şi o revistă plină de poze, cu articolul devastator despre Profesor, doamna Normanu nu mai avea linişte. Parcă ar fi fost lovită, pe nepusă masă, de o cruntă maladie.

Da, ştia! Acum nu mai avea nici un dubiu: Profesorul se sinucisese din cauza ei. Acesta era, de altfel, şi sensul ultim, subtil, al textului lui Petronel. El n-o spunea direct, dar lăsa să se înţeleagă ideea. „Refuzat de infama pe care a idolatrizat-o, geniul Profesorului intră în declin. Iubita mediocră, femeia-monstru, l-a dezamăgit. Sinuciderea constituie, ca atare, unica soluţie în faţa ultimei lovituri pe care i-a dat-o Existenţa.“ Iată finalul real al eseului, pe care, nescriindu-l, Petronel îl făcea să cîntărească de o mie de ori mai greu! Ea a fost, fusese cîndva, „infama“… Şi totuşi, ceva din forul său interior îi solicita clemenţă în rememorarea faptelor! Chiar judecîndu-se cu asprime, va trebui la un moment dat să-şi acorde şi circumstanţe atenuante: are conştiinţa încărcată din cauza întorsăturii nefavorabile a destinului şi nu, în chip necesar, unui gest incalificabil, comis cu luciditate.

Nu avea cum să ascundă adevărul: nu-l iubise, în fond, pe profesorul Goanţă, nu l-a putut iubi niciodată! Deşi fermecător în aura de mister care-l înconjura, aşa cum observa, de altfel, şi Petronel cu o incredibilă exactitate, Goanţă era, paradoxal, detestat de mulţi. Apărea lumii precum „un faun degenerat“, vorba aceluiaşi diabolic articol publicat în Ecoul studenţesc! Tînără şi neştiutoare, Maria îl bănuia genial şi a fost fascinată de mintea lui. Atît doar. În alt plan, aidoma celorlalţi, nu-i suporta Profesorului alcoolismul, mizeria permanentă, misoginismul manifest. O enerva uneori pînă şi enigma de care era învăluit într-un mod studiat, fariseic. Nu-i putea privi faţa congestionată, labele mari, păroase, de urs, cu unghii bombate şi înnegrite. Îl detesta şi-l admira, neputîndu-şi-l imagina decît sub formula individului superior inadaptat, dezgustător în excepţionalitatea sa, precum marii creatori din toate domeniile. Nu avusese ocazia să afle cît de bun matematician era (mda, şi aici Petronel se dovedea viclean: sugera că Profesorul Goanţă ar fi fost filozof!), întrucît în amfiteatru nu-l auzise vorbind decît despre proiectele lui de revoltă, despre furtunile intelectuale prin care trecea despre aspiraţiile sale faustiene.

Ieşită de la un curs opţional, într-o seară de toamnă tîrzie, cînd devenise deja studentă în an terminal (potrivirea cu „iubita“ din povestea lui Petronel i se păru tulburătoare!), străbătea culoarele întunecate ale Universităţii, grăbindu-se să ajungă la cămin. Din umbră, neaşteptat, agresiv, congestionat (cum îl presupuse a fi, în semiobscuritatea amurgului) ţîşni Profesorul, făcînd-o să ţipe uşor. Bărbatul îngenunche pe ciment (fu şi acum înfiorată de acea surprinzătoare imagine) şi-i mărturisi o dragoste pătimaşă. Îi prinse mîinile, implorînd-o să-l accepte. Duhnea a alcool, iar glasul îi cobora frecvent pe frecvenţa unor schelălăituri deplorabile. I-a promis sinuciderea în caz de refuz, după ce îi propusese, în prealabil, o „căsătorie a spiritelor“. O numi „zeiţă-scut împotriva Necesităţii“, încercînd să-i sărute degetele cu buzele lui groase, respingătoare.

Ea se intimidă, îl rugă să se ridice, vru o secundă să se aşeze şi ea pe cimentul rece, pentru a diminua din ridicolul situaţiei, apoi realiză că, de fapt, risca astfel accentuarea sa. Îi dădură lacrimile, îşi feri mîinile oripilată şi declară, pueril, că „nu se poate“, precum procedase altădată, cu adolescenţii plini de acnee, pe care-i ura. Călcă strîmb pe tocuri (imaginea o făcu şi acum să zîmbească, dincolo de toată supărarea, să trăiască adică o stare de pleasure in pain, cum spunea ipocritul de Petronel!). Îşi simţea obrajii arzînd şi, în cele din urmă, începu să plîngă cu hohote. Profesorul, sesizînd pesemne în deruta Mariei un semn (transcendental) al Marii Iubiri, se agăţă înflăcărat de şoldurile ei, îngenuncheat cum se afla. Rămăsese aşa cu un stoicism surprinzător (la cineva cu o conduită generală mai degrabă boemă!), chiar dacă biata studentă, în retragerea sa disperată, parcursese jumătate de culoar cu spatele, trăgîndu-l astfel pe Profesor, după ea, prin praf.

Deodată, mai întîi abia pîlpîit, apoi virulent, brutal, posesiv, simţi cum o încovoaie Repulsia. Sila îi pătrunse în măruntaie, în creier şi în inimă. Irepresibil şi, probabil, inevitabil, sila ieşi ultimativ afară sub forma unor istericale teribile, care, aproape instantaneu, fură însoţite de aprinderea luminilor pretutindeni, de paşi repezi pe coridoare şi de voci încurajatoare din toate părţile. Nu, nu va uita niciodată privirea aceea roşie, bleagă, prostită, de cîine bătut, a Profesorului, care, fără a se sinchisi de mulţimea stupefiată din jurul său, rămase în genunchi, într-o letargie rănită, ţinîndu-i ambele picioare cu mîinile, ca un mucenic prosternat în faţa Fecioarei. Într-un tîrziu se ridică mohorît şi plecă gîrbovit pe un drum parcă fără întoarcere. Bărbaţii o sprijineau protector, cu căutături urîte, aruncate către Goanţă, femeile o asaltau cu ciripeli curioase…

De atunci nu l-a mai văzut (terminase cu un an înainte seminarele cu el). În schimb, auzi multe lucruri legate de scena petrecută în acea seară. În toate poveştile, Maria era victima. Obiectul libidoului nestăvilit al animalicului Profesor. Martira poftelor nesăţioase ale bestiilor din Universitate, cu numele nemeritat de „maeştri“. Sacrificata ingenuă pe altarul imund al instinctelor necontrolate, dezvăluite de satirii aciuaţi prin Catedre. În fine, virgina molestată într-o sală de curs. Gura lumii nu mai putea fi stăvilită. Mai tîrziu, la ceva vreme după absolvire şi după căsătoria cu locotenentul (pe atunci) Marius Normanu, Maria află vestea. Cum a fost de aşteptat şi cum, în fond, promisese, profesorul Goanţă s-a sinucis. Desigur, nimeni nu mai putea crede, la vremea respectivă, că ar fi făcut-o din cauza ei. Abominabilul gest al Profesorului din seara de toamnă fusese deja trecut de colectivitate, în goana sa perpetuă după noi şi noi experienţe, în registrul „istoriilor uitate“.

Totuşi, ea ştiu, avu confirmarea intimă, aproape „telepatică“ i-ar fi spus, dacă, între timp, nu şi-ar fi însuşit pozitivismul neconcesiv al soţului care nu admitea nimic nefiresc, nimic „supranatural“, în dinamica, în mecanica extrem de precisă a realităţii zilnice, că Profesorul şi-a respectat cuvîntul dat. Şi-a simţit, subit, conştiinţa încărcată, însă, aşa cum şi-a spus-o şi şi-a repetat-o, autoîntăritor, de mii de ori, totul fusese un accident, rezultat din jocul nefast al sorţii care a ales-o pe ea, dintre atîtea alte studente, să intre în rolul de femme fatale. Orice s-ar fi întîmplat, trebuia să admită, curajos, că nu l-ar fi putut iubi niciodată pe Profesor. Reacţia ei nu ar fi avut cum să fie diferită în seara fatidică, deşi, sprijinită de un strop de raţiune, l-ar fi putut scuti cumva pe Goanţă de groaznica umilinţă ce a urmat. Şi, acum, Petronel, copil perfid, deschidea cu articolul lui rănile trecutului, lovind în punctul cel mai fragil al constituţiei sale sufleteşti, acolo unde cu greu clădise treptat convingerea că nu ar fi avut, în realitate, nici o culpă pentru tragicul suicid…

Partea a patra

— Doamnă, vă rog să mă credeţi! spuse Petronel Normanu cu glasul tremurat, roşu la faţă, frămîntîndu-şi mîinile. A fost un concurs jurnalistic, ceva lipsit complet de sens…

Doamna Vîrgă, imensă, masculină, înfricoşătoare ca de obicei, îl studie cu un fel de simpatie.

— Te rog să mă crezi dumneata că te înţeleg perfect! „Mai mult ca perfect“, pentru a ne juca puţin cu vorbele, precum doi filologi. Nu încerca să te justifici în faţa mea! Nu discutăm aici o problemă care mă priveşte pe mine, ci una care te priveşte pe tine în mod nemijlocit. Te-am abordat strict în favoarea dumitale, din afecţiunea pe care, deşi nu ne-am cunoscut pînă acum „oficial“, am ajuns să ţi-o port, citindu-ţi textul din Ecoul studenţesc. Ştiu exact că eşti interesat de mine. E un interes ambiguu, venit, probabil, dintr-o repulsie apriorică, dintr-o curiozitate rece, dar, în profunzime, dezgustată, acea curiozitate-repulsie cu care biologul împrăştie, la disecţie, maţele broscoiului… Spun că nu ne-am cunoscut, pînă acum, „oficial“, întrucît, „neoficial“, ne ştim de fapt. Ne vedem de atîta vreme la cantină! Ceea ce nu ştii şi n-ai ştiut este că eu sînt doamna Vîrgă. Mia Vîrgă. Zicîndu-ţi asta pe şleau, nu îţi produc, fireşte, o mare uimire! Numele acesta nu înseamnă nimic pentru tine. „Vîrgă“ reprezintă, la rigoare, în sistemul tău de referinţe, o abstracţiune, o „pistă“, să presupunem, care va face posibil dialogul nostru de astăzi. Te deranjează că am ales ocazia asta pentru a-ţi vorbi?

— Nu, nu, nicidecum! răspunse Normanu bulversat.

Îşi apropie scaunul de masă, temîndu-se parcă şi mai tare de zumzetul cantinei. Inexplicabil, impredictibil, „deconcertant monstruos“ (iată, îi ardea, în contextul excepţional în care se afla, de înflorituri stilistice!), „uriaşa lui Baudelaire“ se ridicase de la masa ei şi venise către el, fixîndu-l, zîmbitor, cu privirea. Se introdusese scurt: „Sînt doamna Vîrgă!“. Apoi adăugase: „Vreau să-ţi vorbesc. E în interesul dumitale. Mă pot aşeza?“. Normanu aprobase prin semne, amuţit fiind de surpriza copleşitoare.

— Repet, faptul că-ţi dezvălui numele meu, această „abstracţiune“ pură pentru dumneata, cum observam deja, „abstracţiune“ care nu te face cu nimic mai luminat, e menit să stabilească premisele unei conversaţii logice între noi…

— Mă iertaţi că vă întrerup, interveni Normanu ceva mai curajos. Nu sînt sigur că vă înţeleg foarte bine. În regulă, am priceput: numele Vîrgă nu-mi spune nimic, lucru pe care vi-l confirm. Totuşi, nu-mi este clar cum şi de ce numele în cauză va reuşi să închege un dialog între noi?

— Abia în acest punct îmi faci impresia că ai înţeles foarte bine, tovarăşe Normanu! Refuzînd din start paradoxurile, ţi le limpezeşti ulterior mai eficient decît te-ai putea aştepta. Primeşte comentariul meu ca pe un sfat venit de la o filoloagă ceva mai bătrînă decît dumneata şi totodată bine intenţionată! Gîndeşte-te la debutul straniu al interacţiunii noastre (oferirea unui nume ce nu înseamnă deocamdată nimic!) ca şi cum te-ai gîndi la un dualism ireconciliabil, funcţional însă într-un mod imposibil de explicat. Ceva similar senzaţiei pe care o trăieşti atunci cînd mă analizezi mîncînd… Un fel de pleasure in pain… Parcă aşa o numeşti, dacă nu mă înşel…

— De unde ştiţi? se impacientă iarăşi Petronel.

Doamna Mia Vîrgă surîse cu îngăduinţă. Sînii enormi i se ridicară într-un început de oftat.

— Te-aş ruga să încercăm să fim concentraţi, să nu pierdem firul logic al discuţiei! Am precizat, cred, destul de convingător: nu ai motive de disimulare în faţa mea! Ştiu prea multe pentru a-ţi reuşi o asemenea – neinspirată, ţi-o zic deschis de la început! – eschivă. În plus, sînt aliata dumitale într-o schemă existenţială pe care, într-adevăr, e posibil să nu o pricepi pînă la capăt. Dar ceea ce vei înţelege imediat, cu siguranţă, este că dialogul nostru poate avea loc tocmai datorită faptului că mă numesc Vîrgă şi nu altfel!

Femeia făcu o pauză, privindu-l cu atenţie pe Normanu şi aşteptînd parcă o reacţie din partea lui la cele rostite anterior. Avînd buzele strînse, lăsa un spaţiu mai mic de desfăşurare mustăcioarei proprii, care, de departe, părea o pată de cerneală neagră, prelinsă înspre buza de sus. Sesizînd tăcerea uimită a lui Petronel, ea continuă într-un tîrziu:

— Motive mai numeroase de cîte ţi-ai putea imagina dumneata în clipa aceasta ne unesc. De aceea, tot ce vreau ar fi să-ţi stau alături într-un joc care te depăşeşte şi în care ai intrat, indirect, şi din cauza mea. Mai precis, din cauza prezenţei mele în conştiinţa dumitale…

— Mă tem, doamnă, prinse din nou curaj Petronel, să nu particip la această conversaţie ca element de decor, ca „pură abstracţiune“, cum spuneaţi, deoarece, admit, sînt depăşit de informaţiile pe care mi le oferiţi…

— De acord, vei fi cu precădere un ascultător. Eu voi termina, în curînd, Engleza. În spaţiul anglofon, să ştii, a fi „ascultător“ constituie o virtute. A good listener rămîne întotdeauna un partener fundamental de dialog. Aşadar, încearcă să fii a good listener! Adică să nu-ţi inhibi rolul activ, hermeneutic, pe care, în postură de spectator, îl vei avea aici.

Normanu lăsă ochii în jos, îngîndurat, recompunîndu-şi involuntar fizonomia năucită, sesizată, din ce în ce mai des în ultimele zile, de colegii săi.

— Cum ţi-am sugerat, continuă calm doamna Vîrgă, păstrîndu-şi aerul protector, cumva caraghios, întrucît intra în contradicţie cu „mostruozitatea“ sa de ansamblu, articolul dumitale din Ecoul…

— Prin urmare, e vorba iarăşi de tîmpenia aia! se agită Normanu brusc iritat.

Doamna Mia Vîrgă zîmbi la fel de detaşat.

— Ţi-am spus că avem un dialog din care trebuie să extragi, în primul rînd, esenţa – iar aceasta este solidaritatea mea! – şi nu neapărat detaliile care-ţi vor fi, recunosc, mult timp, neclare. Ascultă-mă deci cu răbdare!

Normanu înghiţi în sec şi îşi suflă aer, printre buze, înspre nări. Testa dacă nu-i mirosea cumva gura. O făcea mecanic ori de cîte ori era stresat.

— Articolul dumitale din Ecoul… a înfierbîntat spiritele undeva, sus, în ierarhia universitară. Ochii „vigilenţi“ au căzut pe soţul meu, profesorul Vîrgă, pe care dumneata nu-l cunoşti şi nu-l vei cunoaşte, întrucît ar fi irelevant. Toţi îl consideră „demascat“ de eseul pe care l-ai scris, intitulat „Profesorul“. Totuşi, trebuie să afli că au fost nenumărate dezbateri şi controverse la nivelul celor care ne conduc şi, pînă la urmă, soţul meu, posibilul dumitale personaj, a devenit neinteresant, a trecut încet-încet în umbră. Privirile, în contrapartidă, s-au întors acum, ostil, către dumneata. Din demascator, ai ajuns, mai repede decît s-ar fi bănuit, agitator.

Normanu se întunecă la faţă.

— Eşti privit cu suspiciune şi, sincer, nu te-aş vrea victimă într-o dramoletă unde, atît noi (eu şi soţul meu), cît şi dumneata sîntem falşi protagonişti. Cine vede cu adevărat pricepe că, singură, imaginaţia este aici partitura de rezistenţă, personajul central. Din păcate, oamenii de tipul acesta sînt puţini în lumea noastră! De aceea îţi şi spuneam că nu în faţa mea trebuie să te disculpi! Gestul ar fi lipsit de sens, nu ţi-ar ajuta la nimic, întrucît eu ştiu şi înţeleg! Disculpă-te peste două zile, cînd vei fi chemat la Rector! Apără-te, fii inteligent şi convingător!

Normanu tresări violent. Nu fusese avertizat de nimeni cu privire la o eventuală întîlnire a lui cu Rectorul peste două zile. Apoi se însenină. Se destinse, cumva impredictibil. A priceput deodată că „monstrul“ aiura, ca atîţia alţii în ultima vreme, pe marginea articolului său. S-a simţit vizată (ea măcar ceva mai justificat decît idioţii care-l abordaseră non-stop, de cînd îi ieşise eseul în Ecoul…, convinşi fiind că ei erau eroii „alegorizaţi“ acolo!), a aflat cine scrisese povestioara şi acum iat-o delirînd!

— Este ilogic să te justifici în faţa mea, cînd eu sînt cea mai fidelă susţinătoare a cauzei dumitale. Ce-ar putea să te mire e felul neobişnuit în care asişti acum la acest monolog, felul în care „te-ai încorporat“ într-un mecanism pe care nu-l poţi cuprinde cu mintea şi pe care ţi-l impun într-un stil poate prea criptic, poate prea plin de mistere (doamna deveni foarte gravă). „Stilul“ ăsta enigmatic şi parabolic reprezintă o moştenire de familie! Mi-a fost transmis ereditar de tatăl meu, profesorul Protopopescu, tot de la Filozofie (asemenea soţului meu!), profesor de care, bănuiesc, ai auzit… Aşa este şi el – complicat!

Normanu tresări din nou. Se uită la femeia gigantică plin de neîncredere. Oare nu pusese la cale Mircescu, îngîmfatul său coleg de cameră, prin cine ştie ce diabolice aranjamente, sceneta aceasta, pentru a-şi bate joc de el? Oare nu va apărea imediat ticălosul de pe undeva, hohotind ca o bestie şi generînd o ilaritate de nestăvilit, în interiorul căreia chicotelile gîştelor de alături vor fi de nesuportat? Faptul că Valeriu nu venise încă la masă îi dădea serios de gîndit, apropo de o astfel de direcţie periculoasă…

— Mie, îşi continuă „monstrul“ solilocviul demn de o evaluare psihiatrică, îmi place postura de Fata Morgana, de nonexistenţă sau, mai corect, de existenţă relativă, aparentă. În fond, cel mai potrivit ar fi să constat că eu nu exist de facto, cel mult, de iure. Şi, uite aşa, am intrat în mecanismul despre care îţi vorbeam, chiar în structura lui intimă, pe care, ţi-o repet, sperînd să nu te ofensez, tu nu poţi să o înţelegi. Măcar deocamdată.

Normanu nu mai avea nici o îndoială: „monstruoasa“ fie juca un rol (de care Mircescu nu se va arăta, cu siguranţă, străin!), fie era dementă cu acte în regulă.

— Pe tine te interesează rezultatele pe care le determină funcţionarea acestui mecanism. Rostul meu acum e să-ţi deschid ochii în această privinţă. Cum ţi-am spus, ai pătruns într-un interval ontologic aflat peste puterea ta de cuprindere. E vorba despre intervalul imaginaţiei, incompatibil, incongruent chiar cu structura ta preponderent raţională, de fiu de militar şi profesoară de matematică.

Normanu rînjea prosteşte, aşteptîndu-l pe Valeriu să răsară de după vreun colţ. Tipa asta nu avea de unde să cunoască profesiile părinţilor săi decît de la el. Mircescu se afla în spatele întregii şarade!

— Şansa ta, peste două zile, cînd vei fi chemat la Rector, este să te păstrezi autentic. Nu mima nimic, rămîi tu însuţi! Lasă la o parte figura pretins nedumerită şi convingerea că ai scris articolul din pură imaginaţie, pentru că imaginaţia, repet, constituie o experienţă pentru care, deşi filolog, nu eşti încă pregătit! Spune-i Rectorului, cu exactitate, matematic, faptul că, într-adevăr, te-ai lăsat condus în articol de intenţii subversive. Ai vrut să-l demaşti pe profesorul Vîrgă, un odios. Pune-i lui greul în spate şi salvează-te! Nu mai invoca imaginaţia, nu te mai agita cu „ecuaţia“ fanteziei! Nu este momentul! Minte cu neruşinare pentru binele tău! Orice prelungire a iluziei şi a confuziei va fi o prelungire a agoniei. Fii tu însuţi, cel dintotdeauna, şi vei încheia pozitiv această aventură pentru care, scuză-mă că ţi-o spun a nu ştiu cîta oară, nu ai suflu pulmonar pe măsură! Încetează să mai vezi în „monstruozitatea“ mea umbre idealiste şi redu-mă la conturul meu prim, concret, real, palpabil, dezgustător! Nu mă interpreta cu impresiile, cu senzaţiile, ci cu creierul, ştiinţific, ca pe o curiozitate a naturii! Este clipa să te întorci la matcă, să încetezi să mai fii tragic, adică dual!

Normanu se cutremură la cuvintele femeii, cu atît mai mult cu cît, iată, Mircescu nu mai apărea, şansele ca episodul să fie o farsă diminuîndu-se cu fiecare secundă care trecea.

— Şi nu uita! Cînd vei fi întrebat de iubita profesorului, de „uriaşa lui Baudelaire“, răspunde, fără să te tulburi: „Da, o cunosc, este la Facultatea de Filologie în an terminal!“. Pentru liniştirea spiritului tău justiţiar – un alt handicap pe tărîmul imaginaţiei! –, atunci te poţi gîndi, voios, la mine. Psihologic vorbind, nu vei minţi. Eu voi fi „iubita“, voi juca, în forul tău interior, rolul „monstrului“ erotic. Dumneata te vei „autovalida“ în această manieră şi vei evita căderile în melancolie. Vei fi perfect acoperit! Îţi urez succes!

Doamna Protopopescu-Vîrgă se ridică de la masă şi, decisă, fără alte precizări, se îndepărtă, călcînd rigid cu picioarele sale butucănoase şi păroase. Conducînd-o cu privirea pierdută, Normanu era imaginea Stuporii înseşi.

Partea a cincea

Rectorul se prăbuşi în fotoliu, dînd semne de epuizare nervoasă. Glasul femeii se auzea strident din bucătărie, penetrant, covîrşitor, precum dangătul unor clopote uriaşe. Îşi şterse cu dosul palmei sudoarea abundentă de pe frunte şi avu brusc în faţă, imaginea Nicoletei plîngînd în dormitor: cu machiajul abundent, răspîndit pe obrajii roşii şi mari (ca ai lui), cu ochii injectaţi şi buzele pline, tremurînde, lăsate mofluz în jos. Un copil inocent, se putea spune, batjocorit de adulţi prin împingerea sa către o maturizare artificială, forţată. Îi veni să rîdă isteric, dar se stăpîni, apostrofîndu-se chiar, ulterior, pentru impietate într-un astfel de moment. Îl durea suferinţa fiicei sale, cu atît mai mult cu cît o găsea, mai nou, justificată. Au denigrat-o! Asta intenţionaseră, se pare, măgarii, de la bun început: să o denigreze pe fata Rectorului!

— Eşti o cîrpă, nu Rector! strigă soţia din bucătărie. Mă mir că nu te-au dat studenţii afară şi de la Catedră, pentru că, din funcţie, e ca şi cum ar fi făcut-o deja!

Îşi înghiţi valul de mînie, strîngînd din dinţi şi încleştîndu-şi pumnii. Simţea nevoia să răspundă cu ură şi nu ştia cît va putea să-şi reprime astfel furia.

— Nu ei decid lucrurile astea! Oricum, spui numai tîmpenii! Ai face bine să-ţi vezi de „funcţiile“ tale!… Dacă n-aş fi eu, s-ar termina cu privilegiile în secunda doi. Să te văd atunci cum te-ai mai da mare în faţa colegelor tale amărîte de la Proiectare…

Se simţi mai uşurat. Îşi şterse din nou transpiraţia şi se gîndi că nici batiste nu mai erau în casa aia.

— Nu mai spune, Franţ! urlă femeia, acum din hol. Nu eşti în stare să-ţi cultivi nici un fel de relaţie de pe poziţia pe care o ai! Dacă n-aş fi eu, tu ai ajunge de-a dreptul pe drumuri… Şi nu fi grobian, te-aş ruga! Sînt suficiente „bucuriile“ pe care ni le-ai făcut pînă în prezent, atît mie, cît şi Nicoletei! Grosolănia ar pune capac la toate, pur şi simplu… Uite, domnule, are şi clovnul glas!… Bineînţeles, doar acasă!… Cu soţia şi cu fiica…

— Auzi, să nu sari calul, te rog! Un pic de jenă, dacă se poate…

— Ha! izbucni femeia, intrînd în sufragerie.

Îşi ştergea mîinile de un şorţ de bucătărie, mototolindu-l. Era grasă şi greoaie. Avea gestica unui hipopotam.

— Bravo, musiu, dă-ţi drumul, jigneşte-mă şi pe mine! Nu ţi-a fost îndeajuns biata Nicoleta! Fă-ţi numărul pînă la capăt!… Eu n-am jenă? După ce-ai făcut-o să plîngă, sărăcuţa! Ca un bădăran… Nu-mi vine să cred că ai îndrăznit să-i spui: „Da, eşti monstruoasă!“. Incredibil! Totalmente din topor! Tocmai ei să-i zici aşa ceva, ţinta tuturor atacurilor, numai fiindcă-i studentă în Universitatea lui tăticu’, tovarăşu’ Rector „Cîrpă“! Mai bine taci, zău aşa, şi dă-ţi demisia! Fă un gest bărbătesc! S-ar linişti spiritele cel puţin. Dacă ţi se impută politic, zi-le adevărul! Că te simţi incompetent, incapabil pentru această înaltă misiune. Nu ai exagera absolut deloc! Stofă de disident nu ai, aşa încît nu-mi fac probleme că nu ai găsi o scuză umilitoare…

Doamna reveni în hol, sugerînd, prin buzele arcuite amar în jos, dezgustul. Rectorul izbucni, pînă la urmă, într-un rîs acru, iritat. Se ridică din fotoliu cu greutate, rotindu-şi şuncile în jurul propriei axe.

— Am s-o fac, madam! Om vedea noi atunci… Om vedea ce-a însemnat, cu adevărat, tovarăşul Rector „Cîrpă“, conformistul, laşul, fraierul… C-oi fi ajuns cumva Rector prin meritele tale sau ale fi-mii? Am să-mi dau demisia şi-o să mai păpaţi voi crenvurşti subţiri dimineaţa, din ăia aduşi direct de la fabrica de mezeluri pentru export, aşa, cu poftă, cum numai voi două vă pricepeţi s-o faceţi, la Paştele Cailor!… Mama mă-sii de viaţă!

Şopti înjurătura, înghiţindu-şi din nou mînia şi încercînd, cu dificultate, să se cenzureze.

— Ha, uite cine vorbeşte! Consumatorul de congelatoare întregi!

Rîsul femeii umplu bucătăria, enervîndu-l iarăşi pe Rector.

— Iar disidentă să fii tu! ţipă el. „Marea“ luptătoare pentru drepturile omului, care, numai cînd aude rapsodia lui Enescu la vecini, tremură toată, închide geamurile, uşile, se baricadează disperată în… closet!

Soţia s-a întors în pragul uşii de la sufragerie cu o figură întunecată în mod înfiorător. Părea un Othello feminin, în criză supremă de furie. Vocea ei ascuţită ţîşni precum jetul de apă dintr-un furtun şi se izbi de toţi pereţii, asurzindu-l pe Rector.

— Eşti un porc!!! Speram să n-ajung să ţi-o spun, dar cu unul ca tine nu merge. Îmi repugni! Hm, auzi, „tovarăşul Rector“!!!

Aruncă şorţul pe fotoliu şi porni spre holul opus, unde se afla baia. Rectorul nu mai apucă decît să-i vadă fesele mari, obosite şi revărsate. Un ultim argument al discuţiei lor. Uşa de la camera Nicoletei se deschise cu zgomot surd, de izbitură în perete. Rectorul a presupus că o cantitate semnificativă de tencuială căzuse pe jos, la impactul dintre clanţă şi zid, şi, ca atare, se înnegură şi mai mult.

— Mamă, mamă! se auzi vocea sugrumată de plîns a fetei.

— Da, mamă! răspunse soţia, din hol, cu jumătate de gură.

Era clar că izbitura, care, neîndoios, adîncise gaura deja existentă în locul cu pricina, o enervase, dar, avînd în vedere circumstanţele, femeia trebuia să-şi inhibe consternarea. Rectorul se mai înveseli puţin la acest gînd. Nu-şi putu reţine chiar un zîmbet progresiv, ce i se lăbărţă, treptat, pe faţa lătăreaţă.

— Nu mai pot vorbi cu acest om, hohotea Nicoleta. Vrea să-mi tai venele… Asta o să fac! Nu mai suport teroarea din casă. E de groază! Îhî, îhî! Voi pleca la cămin!

— Linişteşte-te, mămică! încerca soţia Rectorului să o consoleze.

Femeia se întoarse în sufragerie, luînd drumul holului în sens opus, unde se afla dormitorul lor. Îi aruncă Rectorului ghemuit în fotoliu o privire plină de ură.

— Parcă-i la balamuc aici! zbieră ea.

Fesele imense dădeau din nou colţul, însă în partea cealaltă a apartamentului de data acesta. Tencuiala căzu acum, la o nouă izbitură de uşă, în camera conjugală. Rectorul îşi imagină blestemele mormăite ale soţiei şi zîmbi iarăşi. Destul de acru totuşi. Trebuia să admită faptul că se dovedea, într-adevăr, foarte curioasă senzaţia despre care citise odată în cartea unui psiholog american – de pleasure in pain –, „plăcere în durere“ sau cum i-or mai fi spunînd ei. Paradoxul persistase încă de la venirea lui acasă. Bucuros că scăpase, fie şi temporar, de nebunia de la Universitate, dădu peste alte complicaţii în familie! Aşteptata „plăcere“ domestică îi fu imediat răsturnată de „durere“. Coexistenţa contrariilor!

Găsise totul întors pe dos: soţia îmbufnată şi ameninţătoare, Nicoleta bocind în surdină şi nerăspunzînd, cu obstinaţie, la întrebările lui (din start, o dovadă irefutabilă a implicării sale directe în „afacere“!). Nu exista nici o îndoială: mama şi progenitura conspiraseră împotriva tatălui degenerat! Asta era, desigur, răsplata atîtor ani de muncă, umilinţe şi compromisuri! „Da, eşti monstruoasă!“, îi strigase el Nicoletei, în pragul disperării, atunci cînd, într-un tîrziu, descoperi motivul supărărilor: fiica sa citise articolul „Profesorul” din Ecoul studenţesc şi se autoidentificase cu „iubita“, cu aşa-zisa „uriaşă a lui Baudelaire“. O prostie, indubitabil, dar o prostie imposibil de eliminat din mintea ei.

Soţia declanşase, în fond, scandalul (ca de obicei!). Stîrnise furiile Infernului în clipa în care i-a spus: „Ţi se urcă studenţii în cap, marioneto! Dacă te-ar terfeli pe tine, nu m-aş sinchisi, dar este păcat de biata fată să ajungă de rîsul oraşului, doar pentru că are tatăl moale ca o brînzoaică! Ai văzut articolul din ziarul golanilor ălora? N-a fost suficient că, nu cu mult timp în urmă, au numit-o pe Nicoleta, sugerînd «esopic» – aşa cum te-ai străduit tu să ne convingi şi să ne linişteşti! –, bestie erotică?! Acum au trecut, iată, la expunerea faptelor: o fac monstruoasă (of, sărmana mea fată, a mai avut şi nenorocul să te moştenească la obezitate – auzind asta, Nicoleta izbucni într-un plîns isteric!) şi incestuoasă (ar avea, sugerează băieţii, o aventură cu vărul ei alcoolic şi acneic – asistent, cum ştii prea bine, că tu l-ai angajat, la Chimie!). Să nu uităm, în plus, că Nicoleta e studentă la Litere în an terminal! Mai are şi o mică dereglare hormonală ce-i cauzează pilozitate excesivă pe faţă! Uite aşa, puţin deghizată, povestea a mers direct la ţintă! Hm, Rectorul Universităţii! O mămăligă!“.

„Eleonoro“, se apărase el, „tu eşti nebună! Ce văr? Ce alcoolic? Ce acneic? Costică! Fiul lui frate-meu? Păi, pe ăla nu-l ştie nimeni. E prost ca o cizmă. De unde şi pînă unde să aibă o aventură cu vară-sa, Nicoleta?“. Pe Costică îl adusese la Catedră după îndelungi demersuri. Era drept, băiatul cam bea (de altfel, precum toată familia lor, originară din sudul Moldovei, unde se suge vinul direct din găleată, încă din fragedă pruncie!), dar, în rest, din cîte ştia, îşi vedea de treabă. Nicoleta, şi asta era adevărat, din simpatie familială probabil, îl mai aducea la masă pe văru-său burlac din cînd în cînd. De aici însă şi pînă la presupuneri obscene… Asista, aparent, la o veritabilă infamie! Un afront odios. Nimeni n-ar fi putut face aşa ceva! Nici Ecoul…, nici studentul Normanu, nici profesorul Vîrgă, nici subalternul Panaite! Nimeni! Aberaţii! „Aţi înnebunit!“, le strigase Rectorul amîndurora. „Nu mai trăiţi în realitate. V-aţi alienat! Vă rog să încetaţi!“

Soţia nu se opri. Îşi continuă, furibundă, rafala de vorbe: „Îndrăzneşti să comentezi, să interpretezi? Tocmai tu, cel de care rîde sfidător un întreg centru universitar pe la spate, tocmai tu eşti cocoş în familie? Ruşine!“. Încercase din nou să calmeze lucrurile, adresîndu-i-se fiicei sale: „Nicoleta, draga lui tata, spune-mi că măcar tu nu crezi aşa ceva, că nu ai dubii în privinţa idioţeniei unor astfel de bănuieli!“. Ea însă i-a strigat necruţător: „Eşti un tată denaturat!“. S-a enervat teribil. „Nu spune asta părintelui tău!“ „Ba da, o spun! Mi-e ruşine că-ţi sînt fiică! Vreau să plec, să nu te mai văd, mă otrăvesc!“ „Eşti tîmpită!“ „Aaah! Nu jigni fata!“, intervenise iarăşi nevastă-sa. „Nu-i face mai mult rău decît i-ai făcut deja!“ „Ba-i fac!“, zbieră el cu minţile rătăcite. „Iar tu să taci! TACI! M-ai înnebunit! M-aţi înnebunit! Am ajuns ca la mahala… Nico, draga tatii, lasă prostiile!“ „Tu să mă laşi! Lasă-mă, lasă-mă! Te urăsc! Am să ajung să cred că tu i-ai pus să scrie articolul ca să mă distrugi!“

Constatarea asta îl descumpănise definitiv. Nu mai ştia cum să reacţioneze. „Măi fato, tu eşti bolnavă!“ „Lasă-mă, nu mai vreau să comunic cu un tată denaturat!“ „BINE!“, urlase atunci din adîncul făpturii lui gigantice, „dacă ţii morţiş, fie, eşti personajul principal al pamfletului! BINE ţi-au făcut! Nu mă mai interesează problemele voastre imbecile. Descurcaţi-vă de acum înainte!“. Nicoleta plîngea sfîşietor. „Deeeci sînt monstruoasă, ăhăăhă?“, întrebă ea printre sughiţuri. „DA, EŞTI MONSTRUOASĂ!“, răspunse apăsat. Fata a zbughit-o spre dormitor, cu mişcările patetice ale eroilor de melodramă cinematografică indiană. Soţia a rămas, pentru o clipă, paralizată! Apoi s-a declanşat nebunia… Acum, după ce situaţia s-a liniştit oarecum, intrase şi el la idei. Nu-i mai ieşea Costel din cap! Hm! Trebuia să recunoască, pentru sine măcar, că măgarii s-ar fi putut gîndi şi la aşa ceva… Putea fi o lovitură sub centură, la care nu s-ar fi aşteptat niciodată şi pentru care, de aceea, nu prea avea antidot. Îl durea suferinţa fetei, cu atît mai mult cu cît, la o analiză mai atentă a faptelor, o găsea deodată, fie şi parţial, legitimă! El îl bănuise pe Vîrgă şi cînd colo… Va trebui să găsească o soluţie pentru liniştirea spiritelor! Mai întîi acasă! Ulterior şi la Universitate!

Acolo, la Universitate, va fi confruntarea finală! Va începe cu acest misterios Normanu! Iar pe urmă va continua cu alţii şi cu alţii! Indiscutabil, va rămîne Rector. Şi încă unul cu autoritate!

Partea a şasea

Intrat în anticamera Rectorului, Normanu se mai linişti puţin. Pînă şi tenul îi căpătase o nuanţă ceva mai vioaie faţă de ziua precedentă, cînd fusese exmatriculat. Dacă Rectorul îl chemase la el însemna că statutul lui de student nu fusese încă anulat complet. Se mai afla cumva într-o poziţie oficială. Mai exista deci o şansă… Lucrurile se petrecuseră cu o repeziciune înfiorătoare. Decanul Septimiu Erecheş, un intelectual fin, despre care auzise numai comentarii pozitive de-a lungul vremii, convocase Consiliul Profesoral fără ştiinţa lui Petronel, chiar în ziua întîlnirii sale cu doamna Vîrgă. În unanimitate, conducerea Facultăţii de Filologie a decis exmatricularea sa „pentru conduită incompatibilă cu calitatea de student şi cu valorile societăţii socialiste“. Nu ştia cum să reacţioneze, era total dezorientat, şocat, bulversat. Limba franceză fusese, încă din copilărie, marea lui pasiune. Pentru ea venise la Universitate, nu pentru… „jurnalism“. Acum totul, iată, se prăbuşea. De la o prostie… Rectorul îl convocase însă aici. Exact după două zile, aşa cum prezisese „Monstrul“. Trebuia să fie optimist. Să se apere cu convingere! În anticameră, la un birou, un bătrînel cu tremurul specific bolii Parkinson îl privea circumspect.

— Esti de la soţial? întrebă el la un moment dat.

— Nu, ştiţi… sînt la dumneavoastră cu o problemă personală. Am fost convocat… făcu un gest timid către uşa capitonată, pe care scria mare: RECTOR.

— Aa! Esti pentru concurţ?

— Concurs? întrebă Normanu speriat (cuvîntul „concurs“ ajunsese să-i creeze fibrilaţii!). Nu, nu, cu siguranţă nu pentru un concurs am venit…

— Da’ pentru ţe-ai venit? Aiţi trebi să stim egzact ţe se întîmplă. Da’ ţe-i debandada asta?

Moşuleţul părea, subit, indignat.

— Vă rog să mă iertaţi!

Lui Petronel i se strînse inima la gîndul determinării involuntare de noi complicaţii.

— Nici eu nu ştiu de ce am venit! Am fost chemat… Poate chiar pentru concurs. Habar n-am. Urmează să aflu…

— Aha!

Bătrînul se potoli, dar continuă să-l studieze cu o curiozitate făţişă.

— Poate că vei cîstiga concurţul! reveni în discuţie bizarul personaj, însă cu un alt ton, mult mai prietenos.

Arătă ceva în sus, sugestiv. Petronel nu înţelese. Apoi zise vesel, întinzîndu-i mîna:

— Îmi pare bine! Eu ţînt profeţorul Goanţă. De la Matematică. Acum penţionar. Altădată, leu al amfiteatrelor…

Îi strînse palma moale tremurînd tot.

— Prin bunăvoinţa tovarăsului Rector, ţînt mereu aiţi în anticameră, ca ofiţier de serviţiu. Azut secretarele care mai pleacă… Uite, ca acu’, de pildă! Da’ matale de ţe ziţeai c-ai venit?

Normanu răsuflă uşurat cînd apăru în birou Prorectorul Panaite. Chiar dacă acesta îi evită privirea cu un aer vinovat (şi el votase, în Consiliu, eliminarea lui, deşi, paradoxal, îl aprecia mult ca student), Petronel fu fericit că vedea o figură familiară.

— Intru la tovarăşul Rector! spuse, cu jumătate de gură, Prorectorul şi se făcu nevăzut prin uşa masivă, înainte ca Goanţă să poată răspunde.

Se ivi şi una dintre secretare. Normanu răsuflă uşurat, pentru că bătrînelul tocmai părea a fi pe punctul de a-i adresa o întrebare. Cu siguranţă interogaţia ar fi fost de ce venise el acolo? Femeia îl măsură, la rîndul ei, cu o oarecare suspiciune.

— Eşti Normanu, studentul exmatriculat?

— Da, doamnă…

— Aşteaptă aici! Nu poţi fi primit deocamdată. Vom fi anunţaţi cînd va fi posibil.

— Da, e în regulă!

— Cum adică? se burzului, neaşteptat, femeia.

— Am vrut să spun că nu este nici o problemă, răspunse Petronel derutat. Ştiu că tovarăşul Rector e… foarte ocupat şi trebuie… să aştept… Sînt în regulă…

— Ce vrei să insinuezi?

— Nimic, vă rog să mă credeţi!

Normanu păşise deja peste pragul disperării. Bănuia că dezvoltase o maladie psihică şi îi tulbura, prin urmare, pe cei din jur fără să-şi dea seama. Noroc cu Panaite, care ieşi din biroul Rectorului, din nou, salvator, strecurîndu-se afară din anticameră, acum în sensul opus, precum o fantomă.

— Încep să cred că anumite decizii se iau foarte corect! încheie secretara, ostentativ, discuţia, lăsîndu-şi privirea asupra documentelor răspîndite pe birou.

— Ţe deţizii? Ţe tot vorbesti acolo? Ai găţit gorn?

— Nu, tovarăşe profesor, studenţii ăştia au golit pur şi simplu patiseria. Îmi pare rău, nu aveţi corn astăzi.

— Si ţe dacă nu-i moale, crezi că nu am dinţi?

În birou apăru o tînără agreabilă, mirosind frumos. Îi zîmbi secretarei, arătînd înspre uşă: „Pot să…?“. Secretara surîse complice şi o invită imediat să intre cu gesturi amicale: „Sigur că…!“. Tînăra şerpui înăuntru. Normanu îşi frămînta mîinile. Anxietatea îl cuprindea iarăşi. Scurta clipă de optimism se pierduse în acest decor auster. Simţi un fior de gheaţă în spate: TATA!!! Ce va spune severul ofiţer cînd va afla despre aceste întîmplări? Poate că îl va omorî şi aşa se va termina totul! Va fi, indubitabil, mai bine! Şi-aşa nu mai înţelegea ce se petrecea cu el şi în jurul lui. Intrase într-un joc terifiant, ale cărui reguli îl depăşeau, vorba doamnei Vîrgă. Un deznodămînt teribil va fi unica soluţie a ieşirii din criză!

În anticameră îşi făcură apariţia un bărbat şi o femeie. Secretara ridică sprîncenele cu sensul „A! Aţi venit?“. Femeia rîse cu subînţeles: „Da, am venit! Iată-ne aici!“.

— Luaţi loc! Vă introduc imediat!

Normanu îşi privi ceasul: douăsprezece fără douăzeci.

— Da’ posta cînd vine? ţipă din senin profesorul Goanţă.

Partea a şaptea

Maria îşi privi ceasul: douăsprezece fără douăzeci. În douăzeci de minute trenul va opri, în sfîrşit, în gară. Nu simţea oboseala datorită nerăbdării de a-l întîlni pe Petronel şi de a lămuri lucrurile. Ceea ce aflase era îngrozitor! Şi de ce nu le scrisese el? A fost nevoie de o adresă oficială – telegrafiată lor în regim de urgenţă! – din partea Universităţii pentru a afla crunta veste. Fiul ei, pregătit cu atîta dăruire, cuminte şi bun ca un sfînt, îi făcea două surprize inimaginabile: se dezvăluia un odios acuzator al trecutului ei şi era exmatriculat din Facultate pentru atitudine reacţionară. Petronel, exmatriculat!!!

Îşi consultă din nou, cu un gest nervos, ceasul, apoi se uită îngîndurată pe geam. Bărbatul din faţa ei, care, de-a lungul călătoriei, nu-i slăbise o clipă din studiu picioarele, se scărpină, în sfîrşit plictisit, pe ceafă. Dacă Marius ar fi fost cu ea, cu siguranţă l-ar fi pocnit pe individ. Slavă Cerului! Asta ar mai fi lipsit! Nu fusese oare suficientă scena la care asistase aseară? Soţul ei aruncase toate lucrurile lui Petronel în stradă, „în aplauzele grele a canaliei de uliţi“. Aşa îi spusese ea ironică, iar el a mai rupt un scaun drept răspuns. A urlat că totul rezulta din educaţia proastă, „furnizată“ de Maria „fătălăului“ pe parcursul anilor de şcoală, din infinitele cocoloşiri şi divinizări ale „băietanului“. Spiritul marţial, pe care, neîndoios, el l-ar fi introdus cu succes în familie, dacă nu ar fi fost sabotat, s-a estompat mereu în perversele menajări materne ale odraslei. Iată rezultatul! Un fiu defazat, expulzat din societate! Un „artist“. Un „inadaptat“. „Nu te ambala! Poate că nu este atît de grav pe cît pare! Poate e o greşeală la mijloc!“, strigase ea îngrozită. „Nu vreau să ştiu nimic! Te duci mîine, îl iei de la Universitate şi puteţi să nu vă mai întoarceţi! Pe nici unul să nu vă mai văd!“ Un corp de bibliotecă se prăbuşi greu pe podea. Mariei i se umplură ochii de lacrimi. Realizase că „jocul“ lui Marius fusese de fapt mai subtil decît se arătase. O expediase de acasă cu un motiv serios: dorea să petreacă liniştit cîteva zile cu amanta lui, o conţopistă tinerică din Unitate. Strînse din dinţi şi îl urî din tot sufletul pe bărbatul de pe bancheta opusă a compartimentului de tren.

Partea a opta

Rectorul îi trată rece pe cei doi, bărbatul şi femeia din satul natal. Iarăşi vaiete, iarăşi rugăminţi, iarăşi intervenţii pentru diferite pramatii „studioase“. Îi aduseseră, fără îndoială, o găină secretarei-şefe, ca să le faciliteze audienţa şi, probabil, să-i mai bage şi peste rîndul altora (condamnaţi astfel să aştepte în anticameră ore în şir!). Abia scăpase, înaintea lor, de o altă „pilă“ – madama graţioasă de la Sfatul Popular (nu-şi mai amintea cum o chema). Individa îşi folosea nurii fără scrupule pentru a obţine diverse favoruri pretutindeni. Îl „prelucrase“ să vorbească dumnealui cu un dement de la Studii Economice, care-l picase pe fratele femeii de două ori deja. Golanul risca repetenţia! Va trebui să-l caute pe zbir, nu se putea juca aici cu focul. Tipa avea „conexiuni“ înalte, nu l-ar fi iertat niciodată dacă nu rezolva problema…

— Am să văd ce pot să fac! le spuse scurt consătenilor săi (sosiţi la Universitate pentru ceva similar). La revedere!

Cei doi părăsiră biroul puţin surprinşi, dar nu scăpară prilejul să-şi arunce priviri semnificative: „Ai citit Boul şi viţelul, nu-i aşa?“. Faptul că, pentru prima oară în douăzeci şi trei de ani de cînd erau împreună, Eleonora îl părăsise (luînd-o cu ea şi pe Nicoleta!) avea, momentan, o mai mică semnificaţie. Afară se afla El, exmatriculatul (din ordinul lui!), subversivul, reacţionarul mizerabil. El ajunsese însă, între timp, cumva mai mult decît atît! Încă de dimineaţă, Rectorul simţea asta. Pînă nu-şi va fi clarificat sentimentele confuze, nu-l putea primi pe bandit. Îi lăsase secretarei instrucţiuni precise să aştepte telefonul său înainte de a-i permite lui Normanu să intre. Pînă în zori, totul fusese foarte limpede. Îi va spune derbedeului că l-a chemat în audienţă, pentru a-i explica faptul că avusese o conduită inadecvată în contextul vieţii studenţeşti şi că aceste devieri comportamentale nu pot fi tolerate de o Universitate dintr-o ţară aflată pe drumul socialismului şi comunismului.

Va adăuga totodată, liniştit, că hotărîrea Consiliului Profesoral, întărită de decizia Rectorului, rămînea definitivă şi irevocabilă. Nu avea nici un sens aşadar ca Normanu să încerce să se adreseze altor foruri, „mai sus“, cum ar veni. Nu ar fi făcut decît să-şi înrăutăţească situaţia! Cel mai bine pentru el – în cazul în care îşi satisfăcuse deja stagiul militar – ar fi fost să intre în producţie. Gata, se terminase cu Facultatea, trebuia să înţeleagă! Patria noastră asigura egalitatea de şanse cetăţenilor ei în orice poziţie socială s-ar afla aceştia. A munci era la fel de onorabil cu a studia. Urma să-i ureze succes în viitorul lui proces de reeducare! Plănuia să se împace ulterior cu fiica şi soţia lui şi să-şi recapete autoritatea atît de grav avariată în ultimele zile. Şi totuşi, acum, simţea brusc, pe nepusă masă, că datele problemei se schimbaseră. Îl obseda în mod inexplicabil ideea că întîlnirea cu El devenise, din raţiuni obscure, irealizabilă. Mai mult, era convins că, nevăzut, dar covîrşitor, ceva plutea în aer. Ceva neobişnuit, cu certitudine, urma să se întîmple din minut în minut. Aştepta de aceea într-o încordare morbidă, incapabil să ia o hotărîre.

Telefonul sună sinistru, speriindu-l de moarte. Era secretara-şefă (o idioată – doar îi zisese că o va anunţa el cînd ar fi fost momentul!).

— Îl puteţi primi pe ex-studentul Normanu?

— Nu încă, sînt ocupat! zbieră scurt.

Izbi receptorul, nervos, înapoi în furcă. Furia nu dură mult, întrucît aproape imediat i se făcu o frică paralizantă.

Partea a noua

Normanu se uită la ceas: unu şi jumătate. În anticameră se strînseseră mai multe persoane. Rectorul nu mai primea pe nimeni. Se vedea că lucra la elaborarea unor documente importante.

— Da’ dumneavoastră de ţe-aţi venit?

Privi cu coada ochiului spre profesorul Goanţă şi-şi dădu seama că lui i se adresează. Pretinse că nu a auzit întrebarea. Tehnica dădu roade. Moşuleţul lăsă capul în jos într-un fel de moţăială vag compatibilă cu viaţa. Apoi, reanimat subit, se ridică energic, strigînd:

— Da’ ţine mai are azi timp pentru proţtii?

În anticameră se făcu linişte. O linişte preocupată, tensionată. Normanu se simţi foarte singur. În fond, era un nefericit, un lovit de soartă. Singur printre străini. Judecat şi condamnat de aceştia fără milă. Măcar dacă ar fi avut timp să-l contacteze pe vărul ăla al lui taică-său, la care fusese îndemnat de părinţi să se ducă atunci cînd îi va fi greu! Costică parcă-i spunea… Asistent universitar la Chimie. Auzise însă că tipul era beţiv şi, prin urmare, nu-l căutase niciodată… În acest moment, abandonat total de lume, Petronel simţea ceva nelămurit şi ameninţător plutind în aer. Nu numai în aerul „anticamerei“, ci într-un fel de „aer“ universal, pe care toţi oamenii de pe planetă îl respirau.

Partea a zecea

Maria se uită la ceas: unu şi jumătate. Petronel nu era la cămin. Avea bagajele făcute, iar colegii lui de cameră o priviră compătimitor. Unul, Mircescu parcă se recomandase, îi spusese cu glas trist că ar fi fost posibil să-l găsească la Decanatul Facultăţii de Filologie. „Ştiţi, are nişte probleme!“ Intră decisă în Universitate, depăşindu-şi emoţia retrăirii, într-o secundă, a ciudatei experienţe de odinioară cu profesorul Goanţă îngenuncheat pe coridor. Alergă, lovindu-se de tineri, spre Decanatul „literaţilor“, cum îl numeau ei, „matematicienii“, cu o oarecare îngîmfare, în studenţie. Vremuri apuse! Intră şi, pentru cinci minute, coridorul fremătă doar de studenţi grăbiţi ori domoli, relaxaţi sau, dimpotrivă, îngrijoraţi. Apoi, Maria ieşi cu mină speriată, descheiată la pardesiu, profund tulburată. Urcă în viteză scările către Rectorat.

Partea a unsprezecea

Rectorul transpira abundent. Piciorul îi tremura sub masă, iar pumnii i se strîngeau spasmodic. Ştia! Adevărul i se revelase deodată, necruţător, devastator! Banditul fusese, abia acum, pe parcursul acestei epifanii, DAT ÎN VILEAG în mod real! Of, îşi amintea, finalmente, copiliţa aceea din an terminal de la Filologie, pe care, cu mult timp în urmă, el o „cultivase“ suficient de transparent (din păcate!). Pe atunci nu era nici măcar Prorector. Abia devenise Decan la Psihologie. Fetiţa era grasă, mare, aşa cum i-au plăcut lui dintotdeauna femeile… Izbi veioza de pe birou. Se ridică gîfîind şi alergă într-un colţ al vastei încăperi, unde se putea observa o oglindă. După un scurt moment de ezitare, se privi cu intensitate. Icni înfundat şi rînji imaginii din faţa sa. Oglinda îi dezvăluia „un ten monstruos, iritat grotesc, acoperit parcă de o plagă“. Nu mai avea aşadar scăpare. Trebuia să-l primească înapoi în Universitate pe Normanu! Să-l readucă la Franceză, de unde-l expulzase în manieră iresponsabilă! Să-l sprijine să-şi termine studiile ca Şef de Promoţie şi, apoi, chiar să-l angajeze asistent la Filologie! Zarurile fuseseră aruncate şi nu se mai găsea loc pentru negocieri. Ticălosul îi cunoştea secretul şi, în plus, deţinea instrumentele (mediatice) pentru a-l şantaja oricînd: el, marele Rector, era cu adevărat „Profesorul“ din parabolă!

Partea a douăsprezecea

Uşa anticamerei se deschise. Toţi priviră într-acolo şi o văzură pe Maria intrînd cu sfială.

— Mamă!

— Petronel!

Îmbrăţişarea celor doi fu patetică, sfidînd spectatorii. În acel moment, uşa biroului Rectorului se deschise furtunos şi în prim-plan apăru tatăl Nicoletei, Rectorul însuşi, cu o privire turbată. Profesorul Goanţă sări speriat de la măsuţa lui de lucru şi, tremurînd, simulă o poziţie de drepţi. Sesizînd că privirea Rectorului trecea prin el, oprindu-se fioros pe cei doi îmbrăţişaţi, îşi reveni oarecum şi se întoarse, la rîndu-i ostil, spre Maria şi Petronel. Maria se desprinse din îmbrăţişare, uitîndu-se puţin stingherită către Rector. În traiectoria sa, privirea ei îl întîlni şi pe moşuleţ, care, din cauza tremuriciului provocat de Parkinson, părea în prag de prăbuşire. Femeia se făcu, brusc, albă la faţă, scăpă poşeta din mînă, deschise ochii mari şi bîigui ceva. Apoi strigă fără menajamente, aparent repezindu-se către Goanţă:

— Tovarăşeee proofesoor Goaanţăă!

Alergă, în extaz, cu braţele întinse, sub formă de deltaplan, dar, SURPRIZĂ, trecu de cel autoidentificat drept „profesorul Goanţă“ şi se agăţă de gîtul Rectorului, care rămase perplex în cadrul uşii. Bătrînelul, serios clătinat de curentul pe care Maria l-a iscat trecînd pe lîngă el, exclamă tulburat:

— Da’ ţe s-a întîmplat, madam Vîrgă?

În acest punct al naraţiunii Confusio de Titus Mercuti, Cititorul (virtual) este aşteptat să sufere un colaps nervos şi să se prăbuşescă inert cu capul pe filele scrise mărunt. Singur, Scriptorul, i.e. Titus Mercuti, îşi păstrează siguranţa de sine, rămînînd conectat la Dicteul Transcendent! De acolo îl observă pe Normanu spunînd ceva, însă nu-l aude clar. După mişcarea buzelor, pe la mijlocul frazei, îl bănuieşte a fi rostit expresia englezească pleasure in pain. De undeva din umbră apare şi Mia Vîrgă, „uriaşa lui Baudelaire“. Mare, monstruoasă, tăcută, sumbră. Ajunge în spatele Cititorului, îi ia capul căzut peste foi, i-l pune alături şi aşază paginile textului în ordine. Ulterior, ţuguie buzele, îşi lipeşte degetul arătător de mustaţa deasă, neagră, prelinsă şi face un gest simbolic, profund hamletian: „The rest is silence!“. Se prinde de braţul Scriptorului Titus Mercuti, ca o muză credincioasă ce s-a dovedit a fi, iar „filmul“ se rupe, cadrul umplîndu-se de o luminozitate puternică, în progres, din ce în ce mai orbitoare…

Finis

*

Boris ştiu cu certitudine faptul că venise Marea Clipă. Trebuia să se pună la masa de scris şi să redacteze neîntîrziat, cu toate riscurile şi costurile presupuse de această acţiune, ceea ce „circula“ deja prin sinapsele lui în mod autonom, independent aşadar de voinţa-i proprie. Simţea, precum odinioară Apostolii creştinătăţii, că „ar fi vorbit în limbi“ (inclusiv în engleză, lucru de supremă uimire pentru Mercuti, un diletant perfect în ale anglofoniei!), că o voce superioară îi „dicta“ morfemele, lexemele, propoziţiile şi frazele ce urmau a fi aşternute riguros pe hîrtie. Abia acum înţelegea ideea de „impersonalitate a scriiturii“, despre care învăţase din cărţile formaliştilor şi ale structuraliştilor, dar, mai ales, din eseurile teoreticianului lui favorit, Roland Barthes. Pricepea acum de ce era necesar ca Autorul din el „să moară“, pentru „a da naştere“ Scriptorului – singurul capabil să scrie sub „dicteul“ Transcendentului, singurul în măsură să spună adevărul. În stare de transă, se aşeză în faţa desktop-ului Pentium – deja demodat – de pe biroul său de lucru şi, cu falangele lui uriaşe, păroase patologic, pînă la vecinătatea îmblănirii, începu să tasteze febril. Monitorul tremura din toate încheieturile, din cauza zgîlţîielilor biroului, zgîlţîieli produse, inevitabil, de mîinile gigantice ale Scriptorului: